ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2021 року	Львів	Справа № 300/2805/20 пров. № А/857/5003/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді:                                                  Запотічного І.І.,
суддів:                                                                      Глушка І.В., Довгої О.І., 
при секретарі судового засідання:                              Галаз Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення  Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 28 січня 2021 року ( суддя Панікар І.В., ухвалене в м. Івано-Франківську) у справі № 300/2805/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області   про визнання дій протиправними та зобов`язання до їх вчинення,-  

                                                          ВСТАНОВИВ:

15.10.2020 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та просив: поновити строк для звернення до адміністративного суду для визнання неправомірними дій відповідача щодо зменшення розміру його пенсії та зобов`язання вчинити дії, який було пропущено з поважних причин; визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо зменшення розміру пенсії ОСОБА_1 ; зобов`язати відповідача провести нарахування та виплату нарахованої позивачу пенсії в розмірі 40982,05 грн., починаючи з 01.10.2011 року з врахуванням виплачених сум пенсії.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 28 січня 2021 року позов задоволено. 
Не погодившись з даним рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області подало апеляційну скаргу, у якій, з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги, зокрема, зазначає, що відповідно до рішення Надвірнянського районного суду від 06.11.2014 року у справі № 348/2014/14-а, яке набрало законної сили відповідно до ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 06.04.2015 року, позивачу проведено перерахунок пенсії за Списком № 2 з 05.06.2006 року згідно вимог частини 1 статті 40 ЗУ “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” виключивши 50 місяців підряд з розрахунку його заробітної плати, яку він отримував в період з 01.07.2000 по 31.01.2006 року та знято обмеження коефіцієнтів 5,6 заробітної плати за період з 01.07.1991 року по 30.06.1997 року при обчисленні пенсії та здійснено перерахунок пенсії позивача з врахуванням повного заробітку. Як наслідок,  виплачено доплату в сумі 1624774,26 грн. Зазначає, що обмеження максимального розміру пенсії вперше було введено в дію Законом України "Про заходи щодо законодавчого реформування пенсійної системи" від 08.07.2011 № 3668-УІ (далі - Закон № 3668-УІ), що набрав чинності 01.10.2011. Відповідно до статті 2 Закону №3668-УІ максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Митного кодексу України, законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про статус народного депутата України", "Про Національний банк України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про дипломатичну службу", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про судову експертизу", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів", "Про наукову і науково-технічну діяльність", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", "Про пенсійне забезпечення", "Про судоустрій і статус суддів", Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року "Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України", не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Згідно абзацом 1 пункту 2 розділу II "Прикінцевих та перехідних положеннь" Закону №3668-УІ обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом. Апелянт зазначає, що дані правовідносини вже були предметом розгляду у Верховному Суді. У постанові від 24.06.2020 (справа №580/234/19) Верховний Суд у складі палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду сформував висновок, що тлумачення пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 3668-УІ в контексті розмежування пенсіонерів на дві категорії: 1) яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) була встановлена до 01 жовтня 2011 року і розмір псої перевищував максимальний розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), встановлений Законом № 3668-УІ, 2) яким пенсія щомісячне довічне грошове утримання) була встановлена до 01 жовтня 2011 року, але розмір якої не перевищував максимальний розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), встановлений цим Законом, може призвести до порушення принципів рівності й справедливості, спотворення розуміння сутності обов`язку держави щодо гарантування права застрахованих осіб на пенсію”. Виокремлення осіб другої вказаної групи, без застосування до них положень пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 3668-УІ, може призвести до здійснення їм подальших перерахунків (підвищень, індексацій, тощо) пенсій з можливим перевищенням встановленого статтею 2 даного Закону обмеження максимального розміру пенсії, що ставить у нерівне становище з пенсіонерами першої виділеної вище групи.
Сторони будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явились та явки уповноваженого представника в судове засідання не забезпечили, що відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України не перешкоджає розгляду справи без їхньої участі. 
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 
Протокольною ухвалою суду від 01.07.2021 продовжено строк розгляду справи на 15 днів.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, з 05.06.2006 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області позивача взято на облік та призначено йому пенсію за віком, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". 
Позивач 16.04.2020 року звернувся до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області із заявою, в якій просив повідомити про розмір його пенсії станом на 30.09.2011 року та з 01.10.2011 року, окрім того, просив відновити виплату пенсії в розмірі встановленому станом на 30.09.2011 року та доплатити недоплачену суму пенсії. За наслідками розгляду вказаної заяви, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, листом від 30.04.2020 року за № 1008/975/В-02/8-0900/20, повідомило, що відповідно до рішення Надвірнянського районного суду від 06.11.2014 року у справі № 348/2014/14-а, яке набрало законної сили відповідно до ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 06.04.2015 року, позивач отримав доплату в сумі 1624774,26 грн. у жовтні 2015 року. При цьому зазначило, що на час набрання законної сили рішенням суду, відповідно до статті 2 ЗУ “Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи” від 08.07.2011 року, який набув чинності з 01.10.2011 року, максимальний розмір пенсійних виплат не може перевищувати 10 прожиткових мінімумів для осіб які втратили працездатність. Прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність з 01.10.2011 року становив – 784 грн., відповідно, максимальний розмір пенсії станом на 01.10.2011 року становив 7840 грн. Іншого нормами чинного законодавства не передбачено (а.с.7).
В подальшому, 28.05.2020 року ОСОБА_1 повторно звернувся до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області із заявою, в якій просив повідомити про розмір його пенсії станом на 30.09.2011 року та з 01.10.2011 року та за наслідками розгляду вказаної заяви, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, листом від 24.06.2020 року за № 1738/1637/В-02/8-0900/20, повідомило, що згідно з інформацією Надвірнянського відділу обслуговування громадян (сервісний центр), розмір пенсії позивача станом на 30.09.2011 року становив 40982,05 грн., а з 01.10.2011 року становив 7840,00 грн. 
ОСОБА_1 , не погоджуючись з діями Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо обмеження розміру його пенсії граничним розміром, звернувся в суд  з даним позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції зробив висновок, що відповідач, здійснивши обмеження перерахованої та виплачуваної ОСОБА_1 пенсії за вислугу років максимальним розміром з 01.10.2011 року, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені нормами чинного законодавства України, без дотримання вимог частини 2 статті 2 КАС України.
Колегія суддів апеляційного суду з приводу такого висновку суду першої інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Статтею 2 Закону України “Про заходи щодо законодавчого реформування пенсійної системи” від 8 липня 2011 року № 3668-VI (далі - Закон № 3668-VI) встановлено, максимальний розмір пенсії    (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до    Митного кодексу України,    законів України “Про державну службу”, “Про прокуратуру”, “Про статус народного депутата України”, “Про Національний банк України”, “Про Кабінет Міністрів України”, “Про дипломатичну службу”, “Про службу в органах місцевого самоврядування”, “Про судову експертизу”, “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, “Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів”, “Про наукову і науково-технічну діяльність”, “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб”, “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, “Про пенсійне забезпечення”, “Про судоустрій і статус суддів”,    Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року “Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України”, не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. 
Вказаним Законом було внесено зміни до низки інших законів, зокрема до частини третьої статті 85 Закону України "Про пенсійне забезпечення". 
Так, відповідно до частини 3 статті 85 Закону №1788-XII (чинного з 01.10.2011 р.) максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. 
Як вірно зазначено судом першої інстанції,  в подальшому законотворча діяльність держави неодноразово спрямовувалась на обмеження максимального розміру пенсій, зокрема, Законом України від 24.12.2015 року № 911-VIII “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України” (далі - Закон № 911-VIII), що набрав чинності з 01.01.2016 року, частину 3 статті 85 Закону України “Про пенсійне забезпечення” доповнено реченням наступного змісту: “Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень.”. 
Також Законом України від 06.12.2016 року №1774-VIII “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України” (далі - Закон №1774-VIII), який набрав чинності з 01.01.2017 року, у частині третій статті 85 Закону України “Про пенсійне забезпечення” слова і цифри "у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року" замінено словами і цифрами "по 31 грудня 2017 року".
Окрім цього, частиною 3 статті 27 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (у редакції згідно із Законом від 08.07.2011 р. №3668-VI, від 24.12.2015 р. № 911- VIII та від 06.12.2016 р. №1774-VIII) передбачено, що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, по 31 грудня 2017 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень.
Разом з тим, згідно з абзацом 1 пункту 2 розділу ІІ “Прикінцевих та перехідних положення” Закону №3668-VI обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання)    максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до абзацу 2 пункту 2 Прикінцевих положень Закону № 3668-VI, пенсіонерам, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом і в яких розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) перевищує максимальний розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), встановлений цим Законом, виплата пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) здійснюється без індексації, без застосування положень частин другої та третьої статті 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та проведення інших перерахунків, передбачених законодавством, до того часу, коли розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) відповідатиме максимальному розміру пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), встановленому цим Законом.
Як вбачається з матеріалів справи, постановою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 06.11.2014 року у справі № 348/2014/14-а позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Надвірнянському районі про визнання дій неправомірними – задоволено частково. Визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України у Надвірнянському районі щодо відмови виключення 50 місяців підряд з розрахунку заробітної плати, яку позивач отримував в період з 01.07.2000 року по 31.01.2006 року. Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України у Надвірнянському районі провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії за Списком № 2 з 05.06.2006 року, згідно вимог частини 1 статті 40 ЗУ “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, виключивши 50 місяців підряд з розрахунку заробітної плати, яку позивач отримував в період з 01.07.2000 року по 31.01.2006 року. Визнано неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України у Надвірнянському районі щодо нарахування пенсії ОСОБА_1 із обмеженням заробітної плати коефіцієнтом 5,6. Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України у Надвірнянському районі зняти ОСОБА_1 обмеження коефіцієнтів 5,6 заробітної плати за період з 01.07.1991 року по 30.06.1997 року при обчисленні пенсії та здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 , починаючи з 05.06.2006 року з врахуванням повного заробітку, а також виплатити недоплачені йому суми. Відповідно до ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 06.04.2015 року вищевказане рішення набрало законної сили (а.с. 22-26).
Відтак судом першої інстанції вірно встановлено, що лише починаючи з 06.04.2015,  внаслідок перерахунку пенсії позивача її розмір перевищив максимальний.
Разом з тим,  як вірно зазначено судом першої інстанції, оскільки таке перевищення стало результатом перерахунку внаслідок неправомірних дії органу ПФУ до початку періоду дії загальної норми частини першої    статті 2 Закону № 3668-VI (з 01.10.2011 року), так як пенсію позивачу призначено ще 05.06.2006, то і до регулювання спірних правовідносин слід застосовувати положення вказаної статті, яка встановлює обмеження пенсії десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність саме з вступу зазначеної норми у законну силу і тільки у разі якщо в цей період розмір пенсії перевищував десять прожиткових мінімумів.
Водночас, як вірно зазначено судом першої інстанції, позивачу призначено пенсію за вислугу років у 2006 році, тобто, до набрання чинності змінами, запровадженими Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 08.07.2011 №3668-VI, а також - до внесення змін у частину 3 статті 27 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та частини 3 статті 85 Закону №1788-XII.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що обмеження пенсії максимальним розміром може розповсюджуватися на позивача саме після 01.10.2011, проте у сумі пенсії, що перевищуватиме розмір 40982,05 грн. та водночас становитиме понад десять прожиткових мінімумів громадян, оскільки саме такий її розмір встановлено до початку дії зазначеної норми.
Разом з тим колегія суддів апеляційного  суду зазначає, що порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає КАС України, частиною першою статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 і 3 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, відповідно до частини третьої якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з   дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відтак, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Окрім того, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 1 статті 32 зазначеної Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі “Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства”, пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі “ВАТ “Нафтова компанія “Юкос” проти Росії”).
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, згідно із частиною третьою якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття “дізнався” та “повинен був дізнатись”.
Так, під поняттям “дізнався” необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.12.2020 у справі № 510/1286/16-а вказала на те, що у спорах, що виникають з органами Пенсійного фонду України, особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу Пенсійного фонду України відповіді (листа-відповіді, листа-роз`яснення) на надісланий запит щодо розміру пенсії, нормативно-правових документів (про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку), на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок.
Поняття “повинен був дізнатися” необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19).
Пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення пенсії чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових.
Отже, з дня отримання пенсійної виплати особою, якій призначена пенсія вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання пенсійної виплати, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових призначеної (перерахованої) їй пенсії звернулась до пенсійного органу із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від пенсійного органу відповіді на подану нею заяву.
З урахуванням наведеного, колегія суддів зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.
У постанові від 31 березня 2021 року у справі № 240/12017/19 Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав відступла від висновків, викладених, зокрема у постановах від 29.10.2020 у справі №816/197/18 (касаційне провадження №К/9901/50050/18), від 20.10.2020 у справі №640/14865/16-а (касаційне провадження № К/9901/36805/18), від 25.02.2021 у справі № 822/1928/18 (касаційне провадження № К/9901/1313/18) щодо застосування строку звернення до суду у соціальних спорах, у яких, зокрема зазначено, що при застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та повернення позовної заяви без розгляду на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави (постанови Верховного Суду від 29.10.2020 у справі №816/197/18 (касаційне провадження №К/9901/50050/18), від 20.10.2020 у справі №640/14865/16-а (касаційне провадження № К/9901/36805/18), а також про те, що строк звернення позивача до суду у випадку спірних правовідносин розпочав перебіг після отримання позивачем листа-відповіді від органу Пенсійного фонду, а не після отримання пенсії за відповідний період (постанова Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 822/1928/18) та дійшла такого висновку щодо застосування строку звернення до суду, передбаченого статтею 122 КАС України у спорах цієї категорії:
1) для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
2) пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує щомісячно. Відтак, отримання пенсіонером листа від територіального органу Пенсійного фонду України у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання інформації про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку, тощо.
Крім того, за умови відсутності часових обмежень для звернення до суду за минулі періоди Пенсійний фонд України як центральний орган виконавчої влади був би позбавлений можливості реалізовувати покладені на нього завдання, зокрема здійснювати ефективний розподіл фінансових ресурсів для пенсійного забезпечення; така ситуація не відповідала б принципу юридичної визначеності у правовідносинах щодо пенсійного забезпечення у солідарній системі.
Аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач пропустив строк звернення до суду в частині позовних вимогз 01.10.2011 по 11.04.2020, а відтак перерахунок та виплату пенсії слід здійснювати з 12.04.2020 з врахуванням виплачених сум пенсії.
Так, колегія суддів наголошує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
До того ж, Верховний Суд вважає, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.
Застосовуючи зазначені вище правові висновки до обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для застосування приписів КАС України щодо визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 240/12017/19.
З огляду на це, суд апеляційної інстанції вважає, рішення суду першої інсатнції слід скасувати в частині задоволення позовних вимог за період 01.10.2011 по 11.04.2020 та в цій частині залишити позовну заяву без розгляду.  
З врахуванням вимог ст. 139 КАС україни судові витрати у справі новому розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

                                                     ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області задовольнити частково.
Рішення  Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 28 січня 2021 року у справі №300/2805/20 скасувати в частині задоволення позовних вимог з 01 жовтня 2011 року по 11 квітня 2020 року та в цій частині залишити позовну заяву без розгляду. 
В решті рішення  Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 28 січня 2021 року у справі №300/2805/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	І. І. Запотічний 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	О. І. Довга  	
У зв`язку з перебуванням у відпустці судді Глушка І.В.  12.07.2021р., повне судове рішення складено 13.07.2021 року.