ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
іменем України

16 вересня 2021 року
м. Харків

справа № 635/7457/15-ц
провадження № 22ц/818/156/21 

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого – Котелевець А.В.,
суддів - Бурлака І.В., Хорошевського О.М., 
за участю секретарів – Огар І.В., Гришиної А.О.,

імена (найменування) сторін:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
представники – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_5 – представника ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 04 квітня 2017 року в складі судді Назаренка О.В.,

у с т а н о в и в:

У серпні 2015 року   ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до    ОСОБА_2   про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного сумісного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 2002 року по жовтень 2012 року він почав проживати з відповідачем однією сім`єю як чоловік та дружина, вести спільне господарство та спільний бюджет, виховували спільну дитину, проте офіційно шлюб вони не зареєстрували.

Позивач зазначав, що проживаючи однією сім`єю та маючи спільний бюджет, вони придбали житловий будинок літ. «А-1» за № 18 з надвірними будівлями, що знаходяться на АДРЕСА_1 , житловою площею 66, 3 кв. м, загальною площею 103, 50 кв. м, та надвірні будівлі: дві вбиральні літ. «Д, М», дві  каналізаційні ями літ. «Е, Ж», колонка літ. «К», огорожа № 1, вартістю 1 383 500 грн; п`ятикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 97, 3 кв. м, вартістю 1 159 626 грн; автомобіль марки MITSUBISHI PAJERO SPORT, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2004 року випуску, номер шасі  НОМЕР_2 , вартістю 240 344 грн. Наприкінці 2012 року припинили фактичні шлюбні відносини.  

Посилаючись на те, що спірне майно придбано під час його фактичного проживання з відповідачем однією сім`єю, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог  ОСОБА_1 просив суд встановити факт проживання однією сім`єю без державної реєстрації з відповідачем  ОСОБА_2   в період з 01 січня 2004 року по жовтень 2012 року; визнати об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок, квартиру, автомобіль.

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на п`ятикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 97, 3 кв. м, та автомобіль марки MITSUBISHI PAJERO SPORT, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2004 року випуску, номер шасі  НОМЕР_2 . 

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на житловий будинок літ. «А-1» за № 18 з надвірними будівлями, що знаходяться на АДРЕСА_1 , житловою площею 66, 3 кв. м, загальною площею 103, 50 кв. м, та надвірні будівлі: дві вбиральні літ. «Д, М», дві каналізаційні ями літ. «Е, Ж», колонка літ. «К», огорожа № 1.

Різницю загальної вартості майна подружжя, що складає 16 740 грн, стягнути з позивача на користь відповідача.

30 березня 2016 року ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відзив, з урахуванням доповнень, мотивовано тим, що у період з 2002 року по 2007 рік позивач перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 та проживав разом з дружиною та дочкою ОСОБА_7 в Німеччині. Спірне майно було придбано нею за її особисті кошти.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 04 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання спірного житлового будинку з надвірними спорудами спільним сумісним майном подружжя, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки вказаний будинок придбаний 14 червня 2005 року, тобто до розірвання попереднього шлюбу позивача, то приписи статті 74 Сімейного кодексу України (далі – СК) на спірні правовідносини не поширюються.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання спірної квартири та автомобіля спільним сумісним майном подружжя, суд першої інстанції виходив із того, що факт спільного проживання відповідача та позивача після розірвання шлюбу останнього не визначений конкретним періодом, тому на вказане майно не розповсюджується правовий режим, передбачений статтею 74 СК, а доказів ведення сторонами спільного господарства, побуту та бюджету на час його придбання суду не надано.

18 квітня 2017 року ОСОБА_5 – представник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що шлюбні відносини та спільне проживання позивача та ОСОБА_6 припинено з 2002 року, що підтверджується рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 квітня 2016 року у справі № 2-1417/2005 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. Факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2002 року сторін підтвердили свідки. Суд першої інстанції також не врахував показання свідків про те, що спірний будинок було відремонтовано за спільні кошти ОСОБА_1    та  ОСОБА_2 .  Зазначає, що суд першої інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин положення глави 8 СК, а саме статті 60-63, 74 СК. 

26 червня 2017 року ОСОБА_8 – представник ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 02 жовтня 2017 року апеляційну скаргу представника   ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , задоволено. Рішення Харківського  районного суду Харківської області від 04 квітня 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по жовтень 2012 року.

Визнано житловий будинок літ. «А-1» з надвірними будівлями: вбиральні   літ. «Д», літ. «М», каналізаційні ями літ. «Е», літ. «Ж», колонка літ. «К», огорожа №1, за адресою:  АДРЕСА_1 ;  квартиру  АДРЕСА_3 , загальною площею 97,3 кв. м, та автомобіль марки MITSUBISHI PAJERO SPORT, реєстраційний номер  НОМЕР_1 , 2004 року випуску, номер шасі  НОМЕР_2 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя право власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 97,3 кв. м, та на автомобіль марки MITSUBISHI PAJERO SPORT, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2004 року випуску, номер шасі  НОМЕР_2 .

Визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя право власності на житловий будинок літ. «А-1» з    надвірними будівлями, вбиральні літ. «Д», літ. «М», каналізаційні ями літ. «Е», літ. «Ж», колонка літ. «К», огорожа № 1, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 103,50 кв. м.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію в сумі 16 470 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт спільного проживання як чоловіка та дружини однією сім`єю без реєстрації шлюбу з    ОСОБА_2 з 01 січня 2004 року по жовтень 2012 року. Оскільки спірні житловий будинок, квартира та автомобіль були набуті сторонами за час перебування у фактичних шлюбних відносинах, то в силу статті 60,  частини першої статті 70, частини першої статті 74 СК, спірне майно належить їм на праві спільної сумісної власності і підлягає поділу в обраний позивачем спосіб, оскільки відповідач не довела, що спірне майно набуте за кошти, які належали їй особисто.

Постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 02 жовтня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що апеляційним судом встановлений факт сумісного проживання сторін з 1 січня 2004 року та здійснений поділ рухомого і нерухомого майна  як сумісного, без з`ясування всіх фактичних обставин справи, суд не визначився із характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, що підлягає застосуванню, неправильно визначив обсяг спільного сумісного майна сторін, придбаного у період перебування у фактичних шлюбних відносинах, рішення не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що відповідно статті 411 ЦПК є підставою для його скасування.

За правилами частини першої статті 417 ЦПК України висновки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України – в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує правові позиції, що міститься в постановах Верховного Суду. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Матеріали справи свідчать, що з 17 вересня 1994 року ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , який було розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 квітня 2005 року у справі № 2-1417/2005, яке набрало законної сили 29 червня 2005 року.

Частиною другої статті 114 СК передбачено, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Звертаючись до суду з указаним позовом,  ОСОБА_1 посилався на те, що з 01 січня 2004 року по жовтень 2012 року він проживав з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_9 , у свідоцтві про народження якого, серія НОМЕР_3 , батьками записані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 

14 червня 2005 року на підставі договору купівлі-продажу на ім`я   ОСОБА_2 зареєстровано житловий будинок АДРЕСА_1 , літ. «А-1», житловою площею 66,3 кв. м, загальною площею 103,50 кв. м, надвірні будівлі: дві вбиральні літ. «Д, М», дві каналізаційні ями літ. «Е, Ж», колонка літ. «К», огорожа № 1, вартістю 138 3500 грн.

Отже, будинок був придбаний 14 червня 2005 року, у той час позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, шлюб між якими було розірвано 29 червня 2005 року.

02 липня 2009 року на підставі договору купівлі-продажу на ім`я    ОСОБА_2 зареєстрована квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 97,3 кв. м, вартістю 1 159 626 грн.

29 січня 2011 року на підставі договору купівлі-продажу на ім`я    ОСОБА_2 придбаний автомобіль MITSUBISHI PAJERO SPORT, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2004 року випуску, номер шасі  НОМЕР_2 , вартістю 240 344 грн.

Згідно зі статтею 3 СК сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

У частинах першій, другій статті 74 СК (у редакції,чинній станом на 01 січня 2004 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто з наведеного слідує, що при застосуванні положень статті 74 СК (у редакції, чинній станом на 01 січня 2004 року) необхідно виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у шлюбі між собою та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Відповідно до статті 74 СК (в редакції, чинній з 16 січня 2007 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто з наведеного слідує, що при застосуванні положень статті 74 СК (в редакції, чинній з 16 січня 2007 року) необхідно виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі  статті 74 СК України суди повинні встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Для цього необхідна сукупність таких ознак як спільне проживання, пов`язаність побутом і наявність взаємних прав і обов`язків, що притаманні подружжю.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 – представником ОСОБА_1 надано Висновок експертів у галузі права, складений 25 травня 2021 року доктором юридичних наук, професором, завідуючим кафедри цивільного права № 2 Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого, членом-кореспондентом НАПрН України, заслуженим діячем науки і техніки України, членом Науково-консультативної ради при Верховному Суді ОСОБА_10 та доктором юридичних наук, професором, професором кафедри цивільного права № 2 Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого Надьон В.А.

Згідно з указаним висновком: 

1. Правовідносини одночасного перебування жінки (чоловіка) у зареєстрованому шлюбі з одним чоловіком (жінкою) та проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з іншим чоловіком (жінкою) станом на червень 2005 року безпосередньо актами цивільного законодавства не врегульовані, а отже й прямо на заборонені. 

2. Акти цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини відсутні. 

3. Зазначені правовідносини не протирічать загальним засадам цивільного законодавства у розумінні статті 3 Цивільного кодексу України (далі – ЦК) та статті 7 СК. 

4. Особи, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, не вважаються подружжям, а вважаються членами однієї сім`ї (родини) і на визначених осіб закон покладає взаємні майнові права та обов`язки. 

Не буде суперечити моральним засадам суспільства одночасне перебування жінки (чоловіка) у зареєстрованому шлюбі з одним чоловіком (жінкою) – подружні відносини (стаття 21 СК) та проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з іншим чоловіком (жінкою) – як відносини членів однієї сім`ї (стаття 74 СК). Таким чином, зберігається законодавче визначення сім`ї, яку складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права (частина друга статті 3 СК) та подібні відносини не суперечать моральним засадам суспільства (вони є дозволеними у розумінні частини другої, четвертої статті 3 СК). 

5. При встановленні факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу мають враховуватися виключно положення статті 3 СК. 

6. Стаття 74 СК стосується виключно майна жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Тобто стаття 74 СК застосовується тільки після того, як буде встановлено факт проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу на підставі статті 3 СК. 

7. Стаття 25 СК забороняє наявність двох та більше шлюбів, а не двох та більше сімей. Наявність шлюбу не є ознакою сім`ї у розумінні частини другої статті 3 СК. 

8. Не буде суперечити моральним засадам суспільства, а отже не містить й заборону одночасне перебування жінки (чоловіка) у зареєстрованому шлюбі з одним чоловіком (жінкою) – подружні відносини (статті 21 СК) та проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з іншим чоловіком (жінкою) – як відносини членів однієї сім`ї (стаття 74 СК). 

Таким чином, зберігається законодавче визначення сім`ї, яку складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права (частина друга статті 3 СК) та подібні відносини не суперечать моральним засадам суспільства (вони є дозволеними у розумінні частин другої, четвертої статті 3 СК). 

9. Законодавство не містить прямої заборони щодо положення, що унеможливлюють встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу за умови перебування жінки та/або чоловіка в іншому шлюбі. Отже, такий шлюб може бути встановлений за умови відповідності критеріям сім`ї у розумінні частини другої статті 3 СК. 

10. Частина перша статті 74 СК в редакції до 16 січня 2007 року дозволяла визнання майна жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, їх спільною сумісною власністю навіть за умови, що хтось з них на момент придбання майна перебував в іншому шлюбі. 

Частина перша статті 74 СК в редакції після 16 січня 2007 року забороняє визнання майна жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, їх спільною сумісною власністю, якщо хтось з них на момент придбання майна перебував в іншому шлюбі. 

11. Щодо поділу майна, яке придбано у червні 2005 року, має застосовуватися редакція частини першої статті 74 СК, що діяла на момент придбання майна, а саме - редакція від 01 січня 2003 року. 

12. Якщо жінка та чоловік за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу спільно придбали майно в той час, як жінка та/або чоловік перебували в іншому шлюбі, таке майно є предметом спільної сумісної власності у відповідності до статті 74 СК в редакції від 01 січня 2003 року.

За правилами статті 115 ЦПК України висновок експерта у галузі права не є доказом, має допоміжний (консультативний) характер і не є обов`язковим для суду.

Суд може посилатися в рішенні на висновок експерта у галузі права як на джерело відомостей, які в ньому містяться, та має зробити самостійні висновки щодо відповідних питань. 

Встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 був придбаний 14 червня 2005 року, тобто коли позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, шлюб між якими було розірвано 29 червня 2005 року. Отже щодо поділу майна має застосовуватися редакція частини першої статті 74 СК, що діяла на момент придбання майна, а саме - редакція від 01 січня 2003 року. 

У частині четвертій статті 368 ЦК передбачено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

У постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15 зроблено висновок, що «за правилами статті 74 СК (у редакції, чинній до 16 січня 2007 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти».

Аналогічні по суті висновки зроблені й по застосуванню статті 74 СК (в редакції, чинній з 16 січня 2007 року) у постановах Верховного Суду (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 липня 2018 року у справі № 544/1274/16-ц (провадження № 61-22277св18), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц (провадження № 61-28343св18), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2019 року у справі № 751/3021/17 (провадження № 61-10778св18).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з положень частини першої статті 74 СК в редакції до 16 січня 2007 року, яка дозволяла визнання майна жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, їх спільною сумісною власністю навіть за умови, що хтось з них на момент придбання майна перебував в іншому шлюбі, висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для поділу майна є помилковим.

Допитавши свідків, дослідивши фотографії, які висвітлюють різні періоди спільного життя сторін у справі, надавши оцінку фактам, встановленим в рішенні Дзержинського суду від 25 квітня 2005 року, яким був розірваний шлюб між  ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , а також поділено їх майно, суд першої інстанції вважав доведеним, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_6  позивач дійсно проживав разом з ОСОБА_2 , однак через неможливість точно встановити точний період їх спільного проживання відмовив у задоволенні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю, тобто прийшов до висновку, який не відповідає встановленим обставинам.

Оскільки позовні вимоги про встановлення факту проживання сторін однією сімєю в період набуття відповідачем права власності на вищезазначене майно є доведеними і обґрунтованими, виходячи з положень статті 74 СК, колегія суддів приходить до висновку, що житловий будинок літ. «А-1» з надвірними будівлями, вбиральні   літ. «Д», літ. «М», каналізаційні ями літ. «Е», літ. «Ж», колонка літ. «К», огорожа №1, за адресою: АДРЕСА_1 ;  квартира АДРЕСА_2 та автомобіль MITSUBISHI PAJERO SPORT, реєстраційний номер  НОМЕР_1 , 2004 року випуску, номер шасі  НОМЕР_2 , є спільною сумісною власністю сторін у справі, тобто на все спірне майно поширюються положення глави 8 СК.

При цьому слід зауважити, що відсутність доказів за які кошти набуте спірне майно, не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідачем в свою чергу не доведено, що це майно набуте за кошти, які належали їй особисто (пункт 3 частини першої статті 57 СК).

Відповідно до статті 63 СК дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно до частини першої статті 69 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 70 СК у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відтак спільне майно подружжя, за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з врахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.

Як вбачається з положень статті 71 СК, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Вирішуючи питання про поділ спільного майна, та можливість виділити позивачу квартиру та автомобіль, а відповідачу житловий будинок, колегія суддів виходить зі змісту заявлених вимог, враховує, що інші варіанти поділу майна відповідачем не запропоновані.

При цьому слід зазначити, що сукупна вартість квартири і автомобіля, на які позивач просить визнати право власності за собою, складає 1 399 970 грн, а вартість будинку, який позивач просить виділити відповідачу, складає 1 383 500 грн. Вартість зазначеного вище майна підтверджується висновками звітів про оцінку майна (а. с. 50-96, т. 1) та сторонами не оспорювалась. Таким чином, різниця вартості майна є незначною порівняно з його загальною вартістю, складає 16470,00 грн і ця сума підлягає стягненню з позивача на користь відповідача в якості компенсації, проти чого не заперечує позивач.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 разом з неповнолітньою дитиною проживає саме в будинку АДРЕСА_1 . Таким чином, виділення відповідачу саме цієї частини спільного майна в порядку його поділу, відповідає його фактичному перебуванню у володінні одного з подружжя – відповідача та не призведе до порушення її житлових прав та запобігне певних незручностей щодо спільного користування цим будинком між нею і позивачем.

Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказом можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

З метою дотримання справедливого балансу між інтересами сторін за умов, що обидві сторони не довели що спірне майно було придбане за їх особисті кошти, судова колегія вважає, що набуте під час сумісного проживання сторін майно є спільним сумісним і не може бути залишено відповідачу лише на тій підставі, що воно зареєстровано на її ім"я.

До заперечень ОСОБА_2 про те, що з позивачем вони разом однією сімєю не проживали, а лише мали інтимні стосунки, внаслідок яких і народилась спільна дитина, суд ставиться критично, так як таке твердження спростовується наявними в матеріалах справи чисельними доказами, в тому числі і наданими суду копіями заяв ОСОБА_2 до органів міліції, в яких остання вказує ОСОБА_1 своїм співмешканцем.

Незважаючи на те, що ці заяви датовані 2013-2015 роками, тобто складені поза межами строку заявлених вимог щодо спільного проживання, вони в сукупності з іншими дослідженими доказами можуть свідчити про неспроможність позиції відповідача в цілому, тому як остання взагалі заперечувала факт її проживання однією родиною з ОСОБА_1 , а не в певний період. Також судова колегія приймає до уваги той факт, що ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: квартира АДРЕСА_4 , яка належить особисто ОСОБА_11 .

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про задоволення позову ОСОБА_1 в повному обсязі. 

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст. 367, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 – представника ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 04 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нову постанову.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по жовтень 2012 року.

Визнати житловий будинок літ. «А-1» з надвірними будівлями, вбиральні   літ. «Д», літ. «М», каналізаційні ями літ. «Е», літ. «Ж», колонка літ. «К», огорожа №1, за адресою:  АДРЕСА_1 ;  квартиру  АДРЕСА_3 , загальною площею 97,3 кв. м та автомобіль марки MITSUBISHI PAJERO SPORT, реєстраційний номер  НОМЕР_1 , 2004 року випуску, номер шасі  НОМЕР_2 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя право власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 97,3 кв. м та на автомобіль марки MITSUBISHI PAJERO SPORT, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2004 року випуску, номер шасі  НОМЕР_2 .

Визнати за ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя право власності на житловий будинок літ. «А-1» з    надвірними будівлями, вбиральні літ. «Д», літ. «М», каналізаційні ями літ. «Е», літ. «Ж», колонка літ. «К», огорожа № 1, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 103,50 кв. м.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію в сумі 16 470 грн (шістнадцять тисяч чотириста сімдесят грн).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що не перешкоджає подальшому провадженню у справі. 
Повне судове рішення складено 20 вересня 2021 року.

Головуючий А.В.Котелевець 
Судді І.В.Бурлака
О.М.Хорошевський