Ухвала
 
14 липня 2021 року
м. Київ
справа № 758/2367/20
провадження № 61-10345 ск21 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ясько Павло Сергійович, на ухвалу Подільського районного суду міста Києва у складі судді Ларіонової Н. М.від 25 серпня 2020 рокупро відмову у відкритті провадження у справі та постанову Київського апеляційного суду у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М.,  Рейнарт І. М., Семенюк Т. А., від 02 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «УкрСиббанк», товариства з обмеженою відповідальністю «Українська металургійна компанія», третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Автосервіс - Т», про визнання частково недійсним договору факторингу, 
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив визнати недійсними з моменту укладення умови договору факторингу від 20 листопада 2017 року № 80/FAA, укладеного між                      АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Українська металургійна компанія», а саме:
- умови абзацу п`ятого пункту 1.1. (в редакції додаткової угоди від 15 грудня 2017 року № 2 до договору факторингу від 20 листопада 2017 року                  № 80/FAA), якими передбачено наступне: «Укладенням цього Договору Клієнт також безумовно, безвідклично і остаточно відступає Фактору усі та будь-які існуючі та можливі права вимоги за недоговірними зобов`язаннями боржника та будь-яких пов`язаних із ним осіб (включаючи вимоги щодо відшкодування будь-якої шкоди, та вимоги, що можуть бути пред`явлені в майбутньому), що виникли та/або виникнуть з Кредитного договору та/або Договорів забезпечення або у зв`язку з ним/ними, як до сторін Кредитного договору та/або Договорів забезпечення, включаючи (без обмеження) всі вимоги у зв`язку з наданням неправдивої інформації, шахрайством та злочинною змовою, і незалежно від того, чи права вимоги регулюються законодавством та/або юрисдикцією України, законодавством та/або юрисдикцією Англії або будь-якою іншою системою права;
- умови абзацу другого пункту 1.11., якими передбачено наступне: «З дати переходу Права вимоги до Фактора переходять всі процесуальні права Клієнта за усіма судовими справами та кримінальними провадженнями, що зазначені у п. 1.10. та Додатку № 4 до цього Договору та стосуються Кредитного договору та Договорів забезпечення».
Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 25 серпня 2020 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду                               від 02 червня 2021 року, відмовлено у відкритті провадження у цій справі, на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України.
У червні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій просив їх скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Посилався на те, що судами попередніх інстанцій у порушення норм процесуального права зроблено висновок про господарську юрисдикцію цієї справи, що призвело до порушення правил предметної та суб`єктної юрисдикції, а також позбавлення позивача права на доступ до суду в порядку цивільного судочинства.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з урахуванням такого.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення. Вказане правило застосовується судом касаційної інстанції і при оскарженні постанови суду апеляційної інстанції, яка прийнята за результатами апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе у тому числі таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відмовляючи у відкритті провадження у цій справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позов ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Колегія суддів погоджується з такими висновками, з огляду на таке.
Як зазначено у частині першій статті 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Частиною другою статті 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.
Згідно зі статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу, у тому числі й фізичні особи, які не є підприємцями.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
Предметом позову ОСОБА_1 є визнання частково недійсним договору факторингу, згідно з яким АТ «УкрСиббанк» відступило на користь                         ТОВ «Українська металургійна компанія» право вимоги та процесуальні права за кредитним договором, укладеним 03 травня 2007 року між               АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Автосервіс - Т».
Отже, цей спір виник щодо правочину у господарській діяльності, сторонами якого є суб`єкти господарювання. Зміст оспорюваного правочину полягає у відступленні права вимоги за кредитним договором, укладеним між юридичними особами, у зв`язку з чим відбувається перехід процесуальних прав клієнта по судовим справам і кримінальним провадженням. 
У позові ОСОБА_1 просить визнати недійсними положення оспорюваного договору факторингу, яким передбачено відступлення права вимоги за недоговірними зобов`язаннями боржника (ТОВ «Автосервіс - Т») та будь-яких пов`язаних із ним осіб, що виникли з кредитного договору та перехід до фактора (ТОВ «Українська металургійна компанія») усіх процесуальних прав клієнта за усіма судовими справами та кримінальними провадженнями.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, мотивовано виходив з того, що оспорювані ОСОБА_1 положення договору факторингу укладено між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Українська металургійна компанія» як суб`єктами господарювання в ході здійснення господарської діяльності, тому з огляду на пункт 1 частини першої статті 20 ГПК України, розгляд цієї справи відноситься до юрисдикції господарських судів.
Верховний Суд погоджується із обгрунтованими висновками судів попередніх інстанцій, оскільки вони відповідають положенням статтей 4, 20, 45, 175 ГПК України.
Оцінивши характер правовідносин у цій справі та заявлений позивачем суб`єктний склад, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли вмотивованого висновку про необхідність розгляду цього спору за правилами господарського судочинства та на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України відмовили у відкритті провадження в порядку цивільного судочинства. 
Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі, переглянув судове рішення відповідно до висновку, який викладений в постанові Верховного Суду                 від 21 квітня 2020 року у справі № 910/17433/19, підстав для відступлення від якого Верховний Суд не вбачає.
Доводи заявника про те, що він є пов`язаною з ТОВ «Автосервіс - Т» особою, яка як директор товариства підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, тому оспорюваний договір факторингу стосується його цивільних прав та інтересів, колегія суддів відхиляє.
Згідно з положеннями частини першої статті 3, частини першої статті 4, частини першої статті 5 ЦПК України цивільне судочинство призначене для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, право на який має не лише сторона правочину, але й інша заінтересована сторона (пункт 2 частини другої статті 16, частина третя статті 215 ЦК України).
Передання процесуальних прав та прав вимоги за зобов`язаннями суб`єкта господарювання та пов`язаних з ним осіб, які виникають з кредитного договору, укладеного між суб`єктами господарювання, не свідчать про порушення (невизнання або оспорювання) цивільних прав або охоронюваних законом інтересів пов`язаних з суб`єктом господарювання осіб і не є підставою для розгляду цього позову в порядку цивільного судочинства.
Водночас, свої права як підозрюваного у кримінальному провадженні                                 № 12013110000001043 заявник не позбавлений можливості захистити в межах цього виду судочинства і ці доводи не можуть бути підставою для зміни юрисдикції цього спору.
Верховний Суд критично оцінює аргументи заявника, що оскаржувані рішення перешкоджають йому у доступі до правосуддя, оскільки заявник не позбавлений права на звернення із цим позовом до відповідного господарського суду, що відповідає принципу правової визначеності. 
Зазначені  ОСОБА_1 у касаційній скарзі інші аргументи Верховний Суд також вважає необґрунтованими та виключно його суб`єктивними судженнями, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів та незгоди з фактичними обставинами, встановленими судами першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях.
Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, наслідки розгляду такої скарги не мають значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень, тому є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.
Керуючись частинами четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
УХВАЛИВ :
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ясько Павло Сергійович, на ухвалу Подільського районного суду міста Києва                       від 25 серпня 2020 рокупро відмову у відкритті провадження у справі та постанову Київського апеляційного суду від 02 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «УкрСиббанк», товариства з обмеженою відповідальністю «Українська металургійна компанія», третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Автосервіс - Т», про визнання частково недійсним договору факторингу.
Додані до скарги матеріали повернути заявнику. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                                      О. В. Білоконь
                                                                                                                О. М. Осіян
                                                                                                                Н. Ю. Сакара