ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
01010,  м. Київ,  вул. Московська, 8, корп. 30. тел/факс 254-21-99, e-mail: inbox@6apladm.ki.court.gov.ua

Головуючий суддя у першій інстанції: Григорович П.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 липня 2021 року                                                                                         Справа № 640/4599/21

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
Головуючого судді                                Епель О.В., 
суддів:                                                       Губської Л.В., Степанюка А.Г., 
за участю секретаря                               Сакевич Ж.В.,
представник Позивачки                     Новак Н.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 червня 2021 року у справі 

за позовом            ОСОБА_1 

до                     Солом`янського районного відділу 
Державної виконавчої служби у м. Києві 
Центрального регіонального управління 
Міністерства юстиції (м. Київ)
          
про                     визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

          Історія справи.
ОСОБА_1 (далі - Позивачка) звернулася до суду з позовом до Солом`янського районного відділу Державної виконавчої служби у м.  Києві Центрального регіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця Солом`янського ВДВС у м. Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) Марківа Я.Є. від 30.07.2020 про стягнення виконавчого збору у ВП № 52404750.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 червня 2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що в державного виконавця були достатні правові підстави для стягнення з Позивачки, як боржниці у виконавчому провадженні, виконавчого збору, оскільки законодавством, чинним станом на час відкриття відповідного виконавчого провадження було передбачено необхідність стягнення виконавчого збору незалежно від фактичного виконання боржником своїх зобов`язань та з розрахунку всієї суми заборгованості, а не фактично стягнутого збору.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати таке рішення та задовольнити її позовні вимоги повністю, зазначаючи, що наразі одночасно здійснюється стягнення з неї виконавчого збору у межах виконавчого провадження № 62717473 у рамках примусового виконання оспорюваної у цій справі постанови та винагороди приватного виконавця у рамках виконавчого провадження №  64272287.
При цьому, Апелянтка вважає, що фактично має місце подвійне стягнення винагороди виконавця, що звернуто на її заробітну плату та стосується виконання одного й того ж самого документа за різними виконавчими провадженнями.
Разом з тим, Апелянтка стверджує, що стягнення виконавчого збору повинно відбуватися за правилами ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній станом на момент виконавчого провадження, а саме в розмірі 10% від фактично стягнутої суми.
Водночас, Апелянтка посилається на практику Верховного Суду і звертає увагу на те, що стягнення виконавчого збору безпосередньо залежить від вчинення виконавцем відповідних виконавчих дій.
З цих та інших підстав Апелянтка вважає, що рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати і ухвалити постанову про задоволення позову в повному обсязі.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2021 було відкрито апеляційне провадження у даній справі, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягаючи на необґрунтованості та безпідставності доводів Апелянтки і стверджуючи про правомірність стягнення з неї спірного виконавчого збору.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.07.2021 було продовжено строк розгляду справи та відкладено судовий розгляд на 13:30 год. 27.07.2021.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.
Обставини справи, установлені судом першої інстанції.
Як установлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, на виконанні в Солом`янському РВДВС перебувало виконавче провадження №52404750 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитним договором у сумі 97490,85 швейцарських франків.
Підставою для відкриття виконавчого провадження став виконавчий лист №760/21844/15-ц від 18.05.2016, виданий Солом`янським районним судом міста Києва. Виконавче провадження відкрито постановою від 01.10.2016.
Під час здійснення виконавчого провадження з боржниці було стягнуто частково борг в сумі 38855,55 грн. і виконавчий збір в розмірі 3885,55 грн.
30.07.2020 до відповідача надійшла заява стягувача про повернення виконавчого документа без виконання.
У цей же день, 30.07.2020, відповідачем винесено оскаржувану постанову про стягнення виконавчого збору, якою вирішено стягнути з боржника - ОСОБА_1 виконавчий збір в сумі 276  876,41 грн.
31.07.2020 відповідачем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою.
Позивачка, вважаючи протиправною постанову державного виконавця від 30.07.2020 у виконавчому провадженні № 52404750 про стягнення виконавчого збору у розмірі 276 876,41 грн., а свої права - порушеними, звернулася до суду з цим позовом.
Нормативно-правове обґрунтування.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон №  1404-VIII), Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (далі - Інструкція №  512/5).
Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У частині першій статті 1 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Згідно зі ст. 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 1404-VІІІ, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Частинами першою та п`ятою статті 26 Закону № 1404-VIII передбачено, що за заявою стягувача виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.
Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Відповідно до частин першої, другої, четвертої, п`ятої статті 27 Закону №  1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому   статтею 27 цього Закону.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
Згідно з частиною третьою статті 40 Закону № 1404-VІІІ у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Статтею 42 Закону №1404-VІІІ визначено, що кошти виконавчого провадження складаються з виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; авансового внеску стягувача; стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
Відповідно до абзацу 11 пункту 8 розділу III Інструкції № 512/5 у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.
Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.
Висновки суду апеляційної інстанції.
Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору є виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню шляхом виокремлення в самостійне виконавче провадження у разі закінчення того виконавчого провадження, у межах якого його первісно було винесено.
При цьому, відповідно до законодавства у сфері виконавчого провадження, чинного в період з 28.08.2018 по теперішній час, виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10% суми, що підлягає примусовому стягненню, незалежно від фактично стягнутої суми.
Разом з тим, повернення виконавчого документа за заявою стягувача не є підставою для звільнення особи від сплати виконавчого збору.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги та усуваючи неповноту з`ясування судом першої інстанції обставин цієї справи, колегія суддів установила, що під час здійснення виконавчого провадження за виконавчим листом від 18.05.2016 №  760/21844/15-ц державним виконавцем було вжито наступні заходи для забезпечення примусового виконання боржницею (Позивачкою) її обов`язків: звернуто стягнення на її заробітну плату (постанови від 04.06.2018 та від 10.07.2018 ВП №  52404750) /т.1 а.с. 120-123/. 
Разом з тим, 30.07.2020 державним виконавцем винесено оскаржувану Позивачкою постанову про стягнення з неї виконавчого збору, який розраховано в розмірі 10% від суми, що підлягала примусовому стягненню (2  768  764,19 грн.) /т.1 а.с.124/, а після цього 31.07.2020 виконавчий документ повернуто стягувачу за його заявою /т.1 а.с.125/.
Отже, у цьому випадку державним виконавцем правильно було застосовано норми чинного законодавства та правомірно винесено оскаржувану Позивачкою постанову.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності достатніх та необхідних правових підстав для задоволення позову в цій справі.
Доводи Апелянтки про те, що наразі з неї одночасно стягується виконавчий збір у межах виконавчого провадження № 62717473 у рамках примусового виконання оспорюваної у цій справі постанови та винагороди приватного виконавця у рамках виконавчого провадження № 64272287, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки стягнення з Позивачки вказаної винагороди приватного виконавця виходить за межі предмета спору в цій справі та, відповідно до ст. 308 КАС України, не підлягає розгляду судом апеляційної інстанції.
Тож, доводи Апелянтки про те, що фактично має місце подвійне стягнення винагороди виконавця, що звернуто на її заробітну плату та стосується виконання одного й того ж самого документа за різними виконавчими провадженнями, колегія суддів відхиляє як безпідставні.
З приводу тверджень Апелянтки про те, що стягнення виконавчого збору повинно відбуватися за правилами ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній станом на момент виконавчого провадження, а саме в розмірі 10% від фактично стягнутої суми, колегія суддів зазначає, що як було вказано вище, спірна постанова державного виконавця прийнята саме на підставі редакції ст. 27 зазначеного Закону, чинної на час її винесення (30.07.2020), якою було передбачено розрахунок виконавчого збору в розмірі 10% від суми заборгованості, а не від фактично стягнутої суми.
Разом з тим, аналізуючи наведені доводи Апелянтки, судова колегія відзначає, що викладена нею редакція ст. 27 цього Закону втратила чинність 28.08.2018 (спірна постанова винесена 30.07.2020).
Доводи Апелянтки про те, що висновки суду першої інстанції суперечать практиці Верховного Суду, зокрема правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 2540/3203/18 та в інших справах, розглянутих ВС, відповідно до якої стягнення виконавчого збору безпосередньо залежить від вчинення виконавцем відповідних виконавчих дій і фактичного стягнення заборгованості, апеляційний суд відхиляє з наступних підстав.
Так, аналіз вказаної постанови ВП ВС та інших постанов ВС, на які посилається Апелянта, надає підстави стверджувати, що вони ухвалені стосовно постанов про стягнення виконавчого збору, винесених у період до 28.08.2018, тобто до зміни редакції ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» та під час дії цієї норми в редакції, якою дійсно було передбачено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10% суми, що фактично стягнута.
Отже, в цьому випадку відсутні достатні правові підстави, прямо передбачені ст. 242 КАС України, для застосування до спірних правовідносин, які виникли після вказаної дати, а лише 30.07.2020, наведених правових висновків ВП ВС та ВС. 
Аналізуючи всі доводи учасників справи, судова колегія також приймає до уваги висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.
Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Отже, судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.          .          
Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 червня 2021 року - без змін.
Розподіл судових витрат.
З огляду на результат розгляду цієї справи, судові витрати, які були понесені позивачем, відповідно до ст.  139 КАС України, відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 червня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.
Судове рішення виготовлено 27.07.2021.

Головуючий суддя                                                  О.В. Епель

Судді:                                                                      Л.В. Губська

                                                                                                      А.Г. Степанюк