УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 687/841/20
Провадження № 22-ц/4820/848/21
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 серпня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Костенка А.М., Янчук Т.О.,
       секретарі        судового засідання        Філіпчук О.В.,
                       Журбіцький В.О.,
       з участю        позивача         ОСОБА_1 ,
               представника позивача         ОСОБА_2 ,
               відповідачки          ОСОБА_3 ,
               представника відповідачки         ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа – Кам`янець-Подільська районна державна адміністрація Хмельницької області як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні дитини за апеляційною скаргою  ОСОБА_3  на рішення Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 23 березня 2021 року та додаткове рішення Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 12 квітня 2021 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа – Чемеровецька районна державна адміністрація Хмельницької області як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні дитини.
ОСОБА_1 зазначив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилося двоє дітей: син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 переїхала до іншого помешкання разом із дочкою ОСОБА_5 та чинить перешкоди у спілкуванні позивача з дитиною, наразі син ОСОБА_1 залишився проживати з ним. Чемеровецька районна державна адміністрація Хмельницької області розпорядженням №217/2020-р від 11 вересня 2020 року визначила способи участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, а саме: побачення з дочкою в першу та третю неділю місяця з 10 до 15 години за місцем проживання дитини, у святкові дні та день її народження за домовленістю сторін. Це рішення органу опіки та піклування не відповідає інтересам дочки, не сприяє її повноцінному вихованню та розвитку, не забезпечує спільні зустрічі дітей, не дає позивачеві можливість реалізувати своє право на участь у житті та вихованні дочки.
За таких обставин ОСОБА_1 просив суд:
усунути перешкоди у його спілкуванні та участі у вихованні дочки ОСОБА_5 та визначити батькові такі способи участі у вихованні дитини:
- систематичні побачення щотижня з п`ятниці 18 години до суботи 18 години, місце побачення без обмежень, без присутності матері;
- безперешкодне проведення відпустки з дитиною без участі матері, ОСОБА_3 , щороку в літній період не менше 30 діб, а в зимовий період не менше 10 діб для відпочинку та оздоровлення дитини на території України або за її межами;
- безперешкодна участь у спільному святкуванні дня народження ОСОБА_5 , якщо не припадає чергове побачення по графіку, тоді надати можливість додаткового побачення для поздоровлення дитини протягом трьох-чотирьох годин у будь-який день без присутності матері, без обмежень місця побачення;
- безперешкодна участь у святкуванні днів народжень найближчих родичів зі сторони батька;
- безперешкодна участь у спільному святкуванні релігійних і державних свят України з 8 до 22 години (в порядку черговості з матір`ю);
- необмежене спілкування з дочкою ОСОБА_5 засобами телефонного, поштового, електронного та іншого зв`язку, що не передбачає безпосереднього фізичного спілкування між батьком і дочкою;
зобов`язати ОСОБА_3 за два дні до дня зустрічі батька з дочкою надавати йому точну інформацію щодо фактичного місця перебування дитини, проживання, навчання, а у разі настання змін, повідомити про це на наступний день з дня настання таких обставин шляхом SMS-повідомлень.

Процесуальні дії суду першої інстанції

В порядку ст. 55 ЦПК України суд ухвалою від 4 березня 2021 року залучив до участі у справі як третю особу правонаступника Чемеровецької районної державної адміністрації Хмельницької області – Кам`янець-Подільську районну державну адміністрацію Хмельницької області (далі – Орган опіки та піклування).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 23 березня 2021 року, в якому ухвалою від 1 квітня 2021 року виправлено описку, позов задоволено частково.
Встановлено ОСОБА_1 для участі у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спосіб участі у вихованні дитини.
Перший рік після набрання рішенням законної сили:
- побачення з дитиною щотижня в суботу з 10 до 14:00 години;
- у святкові дні, дні народження ОСОБА_5 , її брата ОСОБА_1 та батька ОСОБА_1 протягом трьох годин, визначених за домовленістю сторін, у присутності матері, у визначеному матір`ю місці.
У подальшому:
- щотижня з 18 години п`ятниці до 18 години суботи, за умови дотримання режиму дня та харчування дитини та з обов`язковим поверненням дитини до місця її проживання з матір`ю;
- трьохгодинні побачення з дитиною у святкові дні, дні народження ОСОБА_5 , її брата ОСОБА_1 , батька ОСОБА_1 , бабусі ОСОБА_6 без присутності матері, за погодженням часу та брати за місцем свого проживання у вказані дні з обов`язковим поверненням до її місця проживання з матір`ю;
- двічі протягом літнього періоду, а під час навчання у період літніх канікул, двотижневі спільні відпустки, а в зимовий період одна п`ятиденна спільна відпустка з дитиною без присутності матері, за погодженням вказаних періодів з матір`ю, та не перешкоджаючи навчальному процесу, на території України;
- спілкування з дитиною засобами електронних комунікацій.
Додатковим рішенням Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 12 квітня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3 015 грн 44 коп. судових витрат.
Суд виходив з того, що ОСОБА_1 має право на спілкування з дочкою ОСОБА_5 , а тому, враховуючи найкращі інтереси дитини, слід встановити такий спосіб участі батька у вихованні дочки. Водночас, ОСОБА_1 не довів чинення ОСОБА_3 перешкод йому у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, внаслідок чого позов у цій частині не підлягає задоволенню.
Ухвалюючи додаткове рішення, суд керувався тим, що у зв`язку з розглядом справи сторони понесли витрати на професійну правничу допомогу, розмір яких із урахуванням умов договорів про надання правової допомоги, часу, витраченого адвокатами на надання правових послуг, обсягом цих послуг, їх обґрунтованості, склав: ОСОБА_1 – 12 663 грн 12 коп., ОСОБА_3 – 19 534 грн 80 коп. Також ОСОБА_1 поніс витрати зі сплати судового збору у розмірі 840 грн 80 коп. Оскільки позов ОСОБА_1 задоволено частково, то на сторони слід покласти ці судові витрати в рівних частках. Отже ОСОБА_3 повинна відшкодувати ОСОБА_1 6 751 грн 96 коп., а той, у свою чергу, ОСОБА_3 – 9 767 грн 40 коп. Внаслідок зарахування зустрічних стягнень із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 має бути присуджено 3 015 грн 44 коп. судових витрат, водночас, остання має бути звільнена від їх сплати.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати основне рішення суду першої інстанції в частині встановлення способу участі у вихованні дитини, ухвалити нове рішення про відмову в позові та вирішити питання про розподіл судових витрат посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що встановлені судом першої інстанції способи участі ОСОБА_1 у вихованні дочки ОСОБА_5 не відповідають інтересам дитини та правовим нормам, а право позивача на спілкування з дитиною не порушено. Суд першої інстанції не з`ясував усі обставини, справи, не застосував норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, не дотримався принципу диспозитивності цивільного судочинства, не витребував у органу опіки та піклування письмовий висновок щодо розв`язання спору, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позову.
Заявлений ОСОБА_3 розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката є співмірним із обсягом виконаних робіт і наданих послуг, часом, витраченим адвокатом на виконання робіт (надання послуг), наразі суд неправильно визначив характер наданої сторонам професійної правничої допомоги, тривалість її надання, пропорційність розміру задоволених позовних вимог і розмір відшкодування судових витрат.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції

ОСОБА_3 не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, а тому згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку в цій частині рішення суду не переглядається.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_1 та Орган опіки та піклування не подали відзив на апеляційну скаргу.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване додаткове рішення суду не відповідає.
Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.
Суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення сторін, неправильно витлумачив норми Закону України від 5 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі – Закон №5076-VI) та статті 137 ЦПК України.
У зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права додаткове рішення суду підлягає зміні.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

З 28 травня 2007 року ОСОБА_7 і ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 5 березня 2020 року. Сторони мають малолітніх дітей: сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
З часу розірвання шлюбу син ОСОБА_1 проживає з позивачем у житловому будинку по АДРЕСА_1 , а дочка ОСОБА_5 – з відповідачкою у житлову будинку по АДРЕСА_2 , в тому ж селі.
Розпорядженням Чемеровецької районної державної адміністрації Хмельницької області від 11 вересня 2020 року №217/2020-р визначено способи участі ОСОБА_1 у вихованні дочки ОСОБА_5 і надано йому можливість зустрічатися з дитиною в першу та третю неділю місяця з 10 до 15 години за місцем проживання дитини, у святкові дні та день народження дитини за домовленістю сторін.
Згідно висновку Органу опіки та піклування про розв`язання спору між сторонами щодо участі батька у вихованні дитини від 12 серпня 2021 року №1378/01-31 (т. 2 а.с. 52-54) слід дозволити батькові ОСОБА_1 зустрічатися та спілкуватися з малолітньої дочкою ОСОБА_5 у наступні дні та години: в першу та третю неділю місяця з 10 до 15 години за місцем проживання дитини; у святкові дні та день народження дитини – за погодженням сторін. У залежності від життєвих обставин сторони можуть корегувати графік побачень.

а) щодо вирішення спору по суті

Застосовані норми права

Відповідно до п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі – Конвенція про права дитини), яка в силу положень ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. 
Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (п. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини).
Статтею 7 СК України визначено загальні засади регулювання сімейних відносин.
За змістом цієї норми дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частини 7, 8).
Відповідно до ст. 11 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» (далі – Закон №2402-ІІІ) сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.  Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ч.ч. 1, 2 ст. 15 Закону №2402-ІІІ).
Згідно з ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Із положень ст. 153 СК України слідує, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
В силу ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Як передбачено ч.ч. 1, 2, 3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. 
Згідно з ч. 2 ст. 159 СК України с уд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.  Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань щодо виховання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі –ЄСПЛ), у тому числі шляхом застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини.
Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.
Так, рішенням у справі «М.С. v. Ukraine» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.
При цьому ЄСПЛ зазначав, що наразі існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення (Neulingerand Shuruk v. Switzerland, заява № 41615/07, п. 135, ECHR 2010).
ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Hunt v. Ukraine, заява №31111/04, п. 54, ECHR, 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Mamchur v. Ukraine, заява №10383/09, п. 100, ECHR, 16 липня 2015 року).
Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на спілкування з ними та підтримання з батьками регулярних особистих стосунків. У свою чергу, батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджає нормальному вихованню та розвитку дитини. Право одного з батьків на спілкування з дитиною може бути обмежене тільки інтересами дитини та/або правами іншого з батьків.
Зібрані докази вказують на те, що малолітня ОСОБА_5 проживає окремо від свого батька, ОСОБА_1 
ОСОБА_1 працює головним технологом Товариства з обмеженою відповідальністю «КВС-Україна» та має стабільний дохід, характеризується позитивно, не перебуває на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра, забезпечений постійним житлом. Позивач цікавиться життям дочки, виявляє бажання спілкуватися з нею та приймати активну участь у вихованні дитини.
Отже, ОСОБА_1 має право на спілкування з дочкою та участь у її вихованні.
Орган опіки та піклування фактично визначив спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні дочки шляхом їх побачень двічі на місяць протягом 5 годин, а у святкові дні та день народження дитини зустріч ОСОБА_1 з дочкою обумовлена згодою на це матері дитини.
За таких обставин суд першої інстанції правильно виходив з того, що визначений органом опіки та піклування спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з дочкою не відповідає інтересам дитини, не сприяє її повноцінному вихованню та розвитку, не дає позивачеві можливість реалізувати своє право на участь у житті та вихованні дочки.
Висновок суду про необхідність захисту порушених прав ОСОБА_1 є правильним.
Визначаючи інші способи участі ОСОБА_1 у вихованні дочки, суд першої інстанції взяв до уваги ставлення батька до виконання своїх обов`язків, вік та стан здоров`я дитини, прихильність дочки до ОСОБА_1 . Установлений судом порядок спілкування батька з дитиною відповідає найкращим інтересам дитини, є обґрунтованим і справедливим. При цьому суд дотримався розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини, що сприятиме у повній мірі її нормальному розвитку і забезпечить рівність прав батьків у вихованні дочки.
Посилання ОСОБА_3 на неправильність обраних судом способів участі батька у вихованні дитини суперечать фактичним обставинам справи та вимогам закону.
ОСОБА_3 не довела обставини, які зумовлюють необхідність зустрічі батька з дитиною лише у її присутності, тому суд першої інстанції правомірно не застосував такий порядок спілкування ОСОБА_1 з дочкою після спливу першого року від дня набрання судовим рішенням законної сили.
Визначення судом певних способів участі одного з батьків у вихованні дитини, які відповідають найкращим інтересам дитини, але про які не було заявлено позивачем у позовній заяві, не свідчить про вихід суду за межі загальної позовної вимоги щодо вирішення спору, оскільки у такому випадку суд не виходить за межі предмету та підстав заявленого позову.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції визначив способи участі ОСОБА_1 у вихованні дочки, про які той не просив у позові, а відтак судом порушено принцип диспозитивності цивільного судочинства, не відповідають процесуальному закону.
За віком і рівнем розвитку малолітня ОСОБА_5 не може висловити свою думку щодо вирішення спору між батьками, водночас, із висновку психолога (т. 1 а.с. 45-47), який спілкувався з дівчинкою, слідує, що дівчинка виявляє прихильність до батька та погоджується бачитися з ним. Твердження ОСОБА_3 про неврахування судом думки дитини при вирішенні спору щодо її виховання, є безпідставними.
Суд першої інстанції не витребував у Органа опіки та піклування письмовий висновок щодо розв`язання спору між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 про участь батька у вихованні дитини, натомість ця неправильність усунена судом апеляційної інстанції.
Оскільки Орган опіки та піклування у своєму письмовому висновку щодо розв`язання спору запропонував способи участі ОСОБА_1 у вихованні дочки, які не відповідають інтересам дитини, то суд апеляційної інстанції не погоджується з цим висновком.

б) щодо витрат на професійну правничу допомогу та судового збору

Застосовані норми права

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
За змістом п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону №5076-VI представництво – вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги – види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону №5076-VI).
В силу ст. 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Як передбачено ст. 30 Закону №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Статтею 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
Із положень ч.ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України слідує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1)розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2)розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
В силу ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1).
Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову – на відповідача; у разі відмови в позові – на позивача; у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 2).
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч. 3).
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 8).
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що сторона, на користь якої ухвалене судове рішення, має право на відшкодування понесених судових витрат, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу та судового збору.
До складу витрат на професійну правничу допомогу включаються витрати з оплати винагороди адвоката за здійснення представництва інтересів учасника справи в суді та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Розмір гонорару адвоката та порядок його обчислення визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом на підставі укладеного ними договору, при цьому гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Склад і розмір судових витрат входить до предмета доказування у справі, тому особа, яка заявила про витрати на професійну правничу допомогу, має документально підтвердити та довести, що такі витрати є дійсними, необхідними та розумними.
Чинне законодавство визначає критерії, які мають бути враховані судом при вирішенні питання про відшкодування понесених учасником справи витрат на професійну правничу допомогу.
Зокрема, відповідно до ст. 137 ЦПК України відшкодуванню підлягають витрати на правову допомогу адвоката, розмір яких є співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені в установленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені чи мають бути понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Водночас, у разі, якщо понесені особою витрати на професійну правничу допомогу не відповідають критеріям співмірності, то за обґрунтованим клопотанням іншої сторони суд може зменшити розмір указаних судових витрат.
Саме таку правову позицію висловили Велика Палата Верховного Суду в додатковій постанові від 19 лютого 2020 року (справа №755/9215/15-ц) та Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 3 червня 2020 року (справа №211/1674/19), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд повинен врахувати положення ст. 141 ЦПК України, згідно якої у разі часткового задоволення позову судові витрати, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору про надання правової допомоги від 8 жовтня 2020 року, укладеного між Адвокатським об`єднанням «Ільчишен та партнери» і ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 194-195), адвокати Петрунькова Т.Ф. та Ільчишен М.В. надавали позивачеві професійну правничу допомогу у справі. За умовами цього договору (п. 4.2) гонорар адвоката визначається за сумою погодинної оплати правових послуг з розрахунку 50% прожиткового мінімуму на одну працездатну особу за годину роботи адвоката. До гонорару не включаються фактичні витрати, необхідні для виконання договору, в тому числі, але не виключно, транспортні, поштові витрати, витрати на копіювання, тиражування, переклад документів, нотаріальне посвідчення, легалізацію документів тощо (п. 4.5). Факт надання послуг підтверджується актом надання послуг (п. 4.6). Підставою для сплати гонорару є рахунок-фактура адвокатського об`єднання (п. 4.7).
Із акту здачі-прийняття наданих послуг від 23 березня 2021 року (т. 1 а.с. 196) слідує, що адвокати Адвокатського об`єднання «Ільчишен та партнери» надали ОСОБА_1 юридичні послуги у виді консультацій, узгодження правової позиції, аналізу нормативно-правової бази та судової практики, збирання доказів, складення позовної заяви та інших процесуальних документів, участі в судових засіданнях на суму 37 764 грн 50 коп.
Також до цього акту внесені транспортні витрати адвоката (з розрахунку 8 грн за 1 км) на суму 9 600 грн.
Відповідно до рахунку-фактури №22 від 23 березня 2021 року (т. 1 а.с. 197) загальна вартість наданих ОСОБА_1 правових послуг склала 47 364 грн 50 коп. 23 березня 2021 року ОСОБА_1 оплатив ці послуги згідно квитанції до прибуткового касового ордера №22 (т. 1 а.с. 198).
Обґрунтовано понесеними ОСОБА_1 витратами на професійну правничу допомогу є:
- 2 118 грн – за юридичні послуги у виді консультацій, узгодження правової позиції, аналізу нормативно-правової бази та судової практики, збирання доказів;
- 3 177 грн – за складення позовної заяви та інших процесуальних документів;
- 9 492 грн 58 коп. – за участь у судових засіданнях (враховується час призначення справи до розгляду та час закінчення судового засідання: 9 листопада 2020 року – 5 хвилин; 19 листопада 2020 року – 32 хвилини; 1 грудня 2020 року –18 хвилин; 7 грудня 2020 року – 17 хвилин; 9 грудня 2020 року – 11 хвилин; 23 грудня 2020 року – 34 хвилини; 17 лютого 2021 року – 66 хвилин; 4 березня 2021 року – 47 хвилин; 15 березня 2021 року – 64 хвилини; 23 березня 2021 року – 209 хвилин, - а всього 503 хвилини ((2197х50%:60х37=677,41)+(2270х50%:60х466=8815,17)). Зазначений в акті здачі-прийняття наданих послуг від 23 березня 2021 року (т. 1 а.с. 196) час, витрачений адвокатом на дорогу до місця судового розгляду, є значно завищеним, а тому суд першої інстанції правомірно не включив його до розрахунку судових витрат.
Всього витрати ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції склали 14 787 грн 58 коп. Підстави для зменшення цих судових витрат відсутні.
Також суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що 9 600 грн транспортних витрат адвоката не можуть бути включені до витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу. Ці витрати могли бути включені до витрат ОСОБА_1 , пов`язаних з явкою його представника до суду (ст. 138 ЦПК України), натомість позивач не обґрунтував їх належними та допустимими доказами.
У свою чергу, на підставі договору про надання правової допомоги №622 від 22 жовтня 2020 року (із змінами згідно договору №649 від 23 лютого 2021 року), укладеного між адвокатом Гаджуком В.О. та Полішук І.Д. (т. 1 а.с. 49, 178), адвокат Гаджук В.О. надавав відповідачці професійну правничу допомогу у справі. За умовами цього договору (п.п. 12, 13) розмір гонорару є договірним, але не може бути меншим ніж 22% від мінімальної заробітної плати за годину надання професійної правничої допомоги, яка встановлена законом та діє на час надання такої допомоги. Клієнт видає узгоджений розмір авансу в сумі 1 000 грн в рахунок обумовлених фактичних витрат (транспортні витрати, оплата друкарських, копіювальних та інших технічних робіт, телефонних розмов тощо) (п. 14). Документом, що свідчить про оплату гонорару та фактичних витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги, є документ, оформлений у встановленому порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження) (п. 16).
Із звіту розрахунків про надану професійну правничу допомогу та її вартість (т. 1 а.с. 201, 239) і актів передання-приймання виконаної роботи (наданої послуги) (т. 1 а.с. 50, 238) слідує, що адвокат Гаджук В.О. надав ОСОБА_3 юридичні послуги у виді: з`ясування суті спору, вивчення позовної заяви та додатків, збирання доказів, узгодження правової позиції, складення процесуальних документів, участі в судових засіданнях на суму 37 454 грн 94 коп.
Зазначені правові послуги адвоката Гаджука В.О. пов`язані з розглядом справи та спрямовані на захист інтересів ОСОБА_3 у суді. 
Згідно квитанцій до прибуткового касового ордеру №№ 610, 637, 643 (т. 1 а.с. 51, 200, 240) ОСОБА_3 оплатила ці послуги в сумі 32 000 грн. ОСОБА_1 не звертався до суду з обґрунтованим клопотанням про зменшення розміру понесених відповідачкою витрат на правничу допомогу.
З`ясування суті спору, виготовлення копії процесуальних документів і збирання доказів на підтвердження понесених учасником витрат на професійну правничу допомогу відноситься до супутніх адвокатських послуг, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, тому витрати на проведення такої правової роботи мають бути відшкодовані стороні.
Суд першої інстанції помилково виходив з того, що частина наданих адвокатом Гаджуком В.О. правових послуг не віднесена до жодного з видів правничої допомоги.
Отже, понесені ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 32 000 грн є обґрунтованими.
Із правового змісту позову ОСОБА_1 слідує, що останній заявив до ОСОБА_3 одну вимогу немайнового характеру. Цей позов задоволено частково, тому суд першої інстанції правомірно виходив з того, що судові витрати слід розподілити між сторонами порівну (див. п. 36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»).
За таких обставин ОСОБА_3 повинна відшкодувати ОСОБА_1 7 393 грн 79 коп. витрат на професійну правничу допомогу (14787,58:2) та 420 грн 40 коп. судового збору (840,80:2), а всього – 7 814 грн 19 коп. У свою чергу, ОСОБА_1 має відшкодувати ОСОБА_3 16 000 грн витрат на професійну правничу допомогу (32000:2).
Враховуючи вимоги ч. 10 ст. 141 ЦПК України, ОСОБА_3 може бути звільнена від сплати ОСОБА_1 судових витрат, при цьому з останнього на користь ОСОБА_3 слід присудити витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 185 грн 81 коп. (16000-7814,19).

3.Висновки суду апеляційної інстанції

Суд першої інстанції не врахував норми чинного законодавства, неправильно визначив характер наданої сторонам професійної правничої допомоги та тривалість її надання, внаслідок чого ухвалене ним додаткове рішення підлягає зміні.
В решті висновки суду ґрунтуються на зібраних доказах, а ухвалене ним основне рішення відповідає вимогам закону.

Щодо судових витрат сторін у суді апеляційної інстанції

У разі оскарження рішення суду лише в частині відшкодування чи розподілу судових витрат, що не пов`язано з позовними вимогами і не стосується суті спору, сторона не повинна сплачувати за таку скаргу судовий збір (див. п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»).
Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволена частково, тобто лише в частині вирішення судом питання про розподіл судових витрат, то понесені нею витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги не можуть бути покладені на ОСОБА_1 .
У суді апеляційної інстанції сторони понесли обґрунтовані витрати на професійну правничу допомогу, зокрема ОСОБА_3 – 13 860 грн. (т. 2 а.с. 60-62), ОСОБА_1 – 20 430 грн (т. 2 а.с. 64-65). Сторони не заявляли клопотання про зменшення розміру судових витрат у зв`язку з їх неспівмірністю із: складністю справи та виконаних адвокатами робіт (наданих послуг) ; часом, витраченим адвокатами на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатами послуг та виконаних робіт;  значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
З огляду на те, що судові витрати підлягають розподілу між сторонами порівну, ОСОБА_1 повинен відшкодувати ОСОБА_3 6 930 грн витрат на професійну правничу допомогу (13860:2). У свою чергу, ОСОБА_3 має відшкодувати ОСОБА_1 10 215 грн витрат на професійну правничу допомогу (20430:2).
Враховуючи вимоги ч. 10 ст. 141 ЦПК України, ОСОБА_1 може бути звільнений від сплати ОСОБА_3 судових витрат, при цьому з останньої на користь  ОСОБА_1 слід присудити витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 285 грн (10215-6930).

Керуючись ст.ст. 374, 375, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_3  задовольнити частково.
Рішення Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 23 березня 2021 року залишити без змін.
Додаткове рішення Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 12 квітня 2021 року змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання – АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (місце проживання – АДРЕСА_4 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_2 ) 8 185 гривень 81 копійку судових витрат у суді першої інстанції.
Стягнути з ОСОБА_3 (місце проживання – АДРЕСА_4 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання – АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_1 ) 3 285 гривень судових витрат у суді апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 серпня 2021 року.

Судді:        О.І. Ярмолюк

       А.М. Костенко

       Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції – Кулєбякін В.О.                
Доповідач – Ярмолюк О.І.                                                        Категорія 48