ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

24 вересня 2021 року                                                                        м. Чернівці
справа № 713/1261/21
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Владичан А. І. 
суддів: Лисака І.Н., Перепелюк І.Б.
секретар Собчук І.Ю.
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини після розірвання шлюбу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 05 серпня 2021 року (головуючий у 1-й інстанції Пилип`юк І.В.),-
ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини після розірвання шлюбу.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 27.08.2013 року по 04.06.2018 року перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області було розірвано.
Ще в період шлюбу через постійні побиття, знущання з боку відповідача та пережиті з цього приводу стреси, вона тяжко захворіла і 14.05.2014 року їй встановлено діагноз: Рак сигмевидної кишки. На даний час перебуває на «Д» обліку у лікаря онколога. У 2014 році їй встановлена ІІ група інвалідності. Через хворобу не працює, пенсію за віком отримує в розмірі 2398,53 гривень, інших джерел доходів не має, тому її матеріальне становище є вкрай нужденним і вона потребує матеріальної допомоги.
Вказувала, що на її утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , які також хворіють і їм необхідне постійне лікування. Крім того, будинок в якому вона проживає з дітьми потребує ремонту, на що потрібні додаткові кошти.
________________________________________________________________________
Провадження 22ц/822/957/21 

ОСОБА_2 матеріальної допомоги не надає, хоча відповідно до ст.ст.75, 76 СК України на нього покладено обов`язок по її утриманню у зв`язку з тим, що вона стала непрацездатною у період перебування у шлюбі з ним.
Відповідач працює по найму у населення, виконує євроремонти, займається вирощуванням декоративних рослин, які реалізує через мережу інтернет і його середньомісячний дохід становить 25000-30000 гривень. На утриманні інших осіб не має, тому має можливість надавати їй матеріальну допомогу. Точна суми доходів відповідача невідома.
Посилаючись на ст.ст.75, 76, 80 СК України просила стягнути з ОСОБА_2 аліменти на її утримання в твердій фіксованій сумі 5000,00 грн щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до повного вилікування (одужання).
    Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 05 серпня 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.
Доводи скарги мотивує тим, що на даний час вона та її сім`я опинилися в складних матеріальних умовах, на її лікування, утримання та лікування дітей потрібні додаткові кошти, будинок в якому вона проживає з дітьми потребує ремонту.
Зазначає, що її колишній чоловік матеріальної допомоги їй не надає, хоча відповідно до ст.ст. 75,76 Сімейного кодексу України на нього покладено обов`язок по її утриманню, у зв`язку з її непрацездатністю. Розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке у неї виникло за час шлюбу. 
Посилається на те, що відповідач працює по найму у населення, виконує євроремонти, а також займається вирощуванням декоративних рослин, які реалізує через мережу інтернет, що підтвердив сам відповідач, який надав суду роздруківку із банківських карток з яких вбачається, що він отримує постійні доходи, так як лише за липень 2021 року надходження становили 31524 гривні, проте суд першої інстанції безпідставно вважає, що у відповідача відсутня можливість надавати матеріальну допомогу на її утримання.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав. 
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів переглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою та її представником не виконано обов`язку з доведення належними та допустимими доказами наявності обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, а саме наявності юридичних складових – сукупності певних умов, які дають підстави для виникнення аліментних зобов`язань на утримання одного із подружжя на підставі статті 76 СК України Колегія суддів погоджується із такими висновками суду, вважає їх правильними та такими, що відповідають нормам права.
Згідно з ч. ч. 1, 2, 3 ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той з подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом першої, другої чи третьої групи.
       Відповідно до ч. 1, 2 ст. 76 СК України розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.
       Частиною 4 ст. 75 СК України передбачено, що один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.
        Отже право на утримання після розірвання шлюбу регламентується статтею 76 СК України, за змістом якої розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу; після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Вижницького районного суду від 04.06.2018 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Вирішено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у твердій грошовій сумі у розмірі по 930 гривень щомісячно на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25.04.2018 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с.6-7).
З копії довідки КНП «Вижницька БЛІЛ» Вижницької міської ради №01-22/534 від 26.05.2021 року, вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на «Д» обліку у лікаря онколога. Діагноз встановлено 17.05.2014 року. Діагноз: Рак сигмовидної кишки. Стан після комбінованого лікування в 2016 році. Продовження процесу в 2018 році. Стан після поліохіміотерапії. Ст. III. Кл. гр.ІІ. Метостази у печінку. Код за МКХ «С» - 18.7 - міжнародна класифікація хвороб, буква «С» - онкозахворювання (а.с.5).
Довідкою виконавчого комітету Вижницької міської ради №434 від 25.05.2021 року, підтверджено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживають з ОСОБА_1 та перебувають на її утриманні (а.с.8).
З довідки виконавчого комітету Вижницької міської ради №433 від 25.05.2021 року, вбачається, що ОСОБА_1  згідно трудової книжки НОМЕР_1  від 25.06.1999 року з 01.03.2002 року по даний час не працює, індивідуальною трудовою діяльністю не займається, являється інвалідом ІІ групи загального захворювання;
Як вбачається із довідки про доходи №7152 8114 3915 0196, виданої 25.05.2021 року Відділом обслуговування громадян №1 (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Чернівецькій області і отримує пенсію по інвалідності, сукупний розмір якої за період з 01.12.2020 року до 31.05.2021 року складає 14091,18 грн, а розмір на 05.2021 року становить 2398,53 гривень.
На підтвердження свого скрутного матеріального положення, позивачем надано копію акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї №2-121, складеного 03.06.2021 року старостатом с. Виженка Вижницької міської ради, з якого встановлено, що ОСОБА_1 належить 4/5 частки житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , в якому зареєстрована та проживає з дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Умови проживання сім`ї ОСОБА_1 скрутні. Вона ніде не працює через хворобу, онко хвора. Сама виховує двох неповнолітніх доньок. Чоловік не приймає участі у вихованні дітей. Єдиним доходом сім`ї є пенсія по інвалідності. Для лікування ОСОБА_1 та виховання дітей потрібні додаткові кошти. Сім`я проживає в складних матеріальних умовах, потребує матеріальної допомоги для лікування доньки. Будинок потребує ремонту. Даний акт підтверджує фактичне проживання сім`ї ОСОБА_1 в с. Виженка.
Аналіз норм матеріального права (ст.ст.75 і 76 СК України) дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть призначатися за наявності юридичних складових сукупності певних умов: перебування у зареєстрованому шлюбі або після розірвання шлюбу якщо особа стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу; непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі (нижчий від прожиткового мінімуму рівень матеріального забезпечення); можливість другого з колишнього подружжя надавати матеріальну допомогу.
     Отже право на утримання (аліменти) має зазначена вище непрацездатна особа, яка  не забезпечена прожитковим мінімумом.
Крім того, другий із подружжя повинен мати можливість надавати матеріальну допомогу.
Таким чином право на утримання (аліменти) має зазначена вище непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.
Такий висновок викладено і в постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-1111цс17. В подальшому і Верховний Суд не відступив від такого висновку, зокрема і в постанові від 18.10.2018 року у справі №161/16931/16-ц
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" визначено на 2021 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2021 року – 1769 гривень, з 1 липня – 1854 гривень, з 1 грудня – 1934 гривень.
Установлено, що розмір щомісячної пенсії, яку отримує позивачка з березня 2021 року по даний час, складає 2398 гривень.
   На спростування доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що на час звернення до суду і на час постановлення оскаржуваного рішення позивачка отримувала пенсію по інвалідності в розмірі 2398 гривень, її доходи забезпечують їй прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність. Крім того, на час розгляду справи позивачкою не доведено того, що вона потребує значних витрат на лікування і в якому конкретному розмірі. 
Надані нею медичні документи (епікризи тощо) не містять належних посилань на витрати та їх розмір, які необхідні для лікування чи лікувально-профілактичних заходів позивача. 
Тобто апелянтом не доведено належними доказами конкретні обов`язкові витрати на лікування, лікувально-профілактичні заходи, які привели б до зниження її доходу до рівня, нижчого від прожиткового мінімуму, встановленого законом, а тому її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні ч.4 ст.75 СК України.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили фінансову платоспроможність відповідача надавати допомогу їй, як колишній дружині, в розумінні ст.75,76 СК України не надано.
Роздруківка із інтернет сайту щодо вирощування та продажу відповідачем декоративних рослин, та отримання ним середньомісячного доходу в розмірі 25000-30000 гривень, не є належними та допустимими доказами, які б підтвердили позицію позивача щодо розміру доходів відповідача.
В обґрунтування своїх вимог позивачкою не надано належних доказів, які б підтвердили можливість відповідача сплачувати аліменти на її утримання
Частиною 3 ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У п.3 ч.2 ст.129 Конституції України закріплено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Аналіз норм матеріального права дає підстави для висновку, що позивачка ОСОБА_1 повинна надати докази, що підтверджують наявність юридичних складових - певних умов, які дають підстави для стягнення аліментів на її утримання, як колишньої дружини.
Доказів, які б свідчили про наявність інших обставин, які передбачені ст. 75-76 СК України, що дають підстави стягнути аліменти, позивачем не надано.
Доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, належними доказами і є такі, що висновків суду не спростовують.
Отже з урахуванням наданих доказів та встановлених обставин справи, а також враховуючи, що виплата допомоги дружині за змістом норми ст. 76 СК України пов`язана з потребуванням такої допомоги та наявністю у відповідача можливості як у колишнього чоловіка позивача надавати таку допомогу позивачці, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що підстави для стягнення аліментів на утримання позивачки відсутні.
Всі висновки суду першої інстанції, мотиви, з яких суд вважав встановленою наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову, нормативно-правові акти, якими керувався суд при ухваленні рішення, повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення .
Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторони, що був наведений зокрема у запереченнях проти позову чи апеляції. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Оскільки суд першої інстанції прийняв рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України це є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду – без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 05 серпня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 24 вересня 2021 року 

Головуючий: А.І. Владичан

Судді: І.Н. Лисак

І.Б. Перепелюк