П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

13 серпня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/4448/19	
Головуючий в 1 інстанції: Мельник О.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Турецької І. О.,
суддів: Стас Л. В., Яковлєва О. В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Міністерства оборони України, в якому просив:

          визнати протиправним та скасувати пункт 15 протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 23.08.2019 року №112;
-          зобов`язати  призначити та виплатити одноразову грошову допомогу у розмірі 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня 2019.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що Законом України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. №2011 – ХІІ (далі – Закон №2011 – ХІІ) встановлено його право на отримання одноразової грошової допомоги, у разі реалізації такого права, протягом трьох років з дня виникнення.
Позивач наполягає на тому, що на нього не розповсюджуються зміни, що внесені Законом України від 06 грудня 2016 року №1774  «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» до  Закону №2011 – ХІІ про те, що у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги не проводиться.
На думку позивача, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин строків реалізації право на одноразову грошову допомогу законодавством не було передбачено, він має право на отримання допомоги без обмеження терміном після первинного встановлення інвалідності. 
На підтвердження своєї правової позиції позивач покликається на постанову Верховного Суду України від 10.03.2015 р. у справі №21-563а14, постанови Верховного суду від 28 лютого 2018 року у справі №806/694/16 та від 21 червня 2018 року у справі №760/11449/17.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) позов ОСОБА_1 задоволено.
Суд визнав протиправним та скасував пункт 15 протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 23.08.2019 року №112 та зобов`язав Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня 2019 року.

Вирішуючи спір по суті та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив, у тому числі,  із приписів  Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 (далі - Порядок №975), де встановлено право особи на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, що настала після звільнення з військової служби внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби. 
Суд вважав, що у разі встановлення військовослужбовцю більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у нього виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується йому з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги.
На користь такого висновку, як зазначав суд, свідчить правова позиція, що була висловлена Верховним Судом України у постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2014 року №21-446а14, від 21 квітня 2015 року №21-135а15, від 10 березня 2015 року №21-563а14 та Верховним Судом у постанові від 20 березня 2018 року у справі №295/3091/17.
Спростовуючи доводи Міністерства оборони України щодо необґрунтованості заявлених позовних вимог, суд першої інстанції вказав, що положення ч.4 ст.16-3 Закону №2011-ХІІ та п.8 Порядку№975 регламентують право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста, у той час, як позивач не відноситься до переліку вказаних осіб, а перша група інвалідності йому була встановлена як особі, звільненій з військової служби.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим Міністерство оборони України, в апеляційній скарзі, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позову.

В обґрунтування такого висновку Міністерство оборони України вказує на неврахування судом обставин встановлення вперше позивачу  18 жовтня 2016 року  ІІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильської АЕС, як особі, звільненої з військової служби 29 грудня 1998 року.
За поясненнями скаржника, ступінь втрати працездатності позивача змінено більш ніж через два роки,  а саме 11 квітня 2019 року, при повторному огляді МСЕК  установлена   ОСОБА_1 . І групи інвалідності  внаслідок цієї ж причини.

Стверджуючи на відсутність у ОСОБА_1 права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, позаяк між згаданими вище подіями минуло понад два роки, скаржник спирається на правові  висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 30 липня 2020 року у справі №540/2329/18, де Суд відступив від раніше висловлених позицій, зокрема, у справах (№295/3091/17, №806/694/16, №760/11440/17, 825/1380/18) щодо застосування п.4 ст.16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі – Закон №2011-XII).
Відповідно до приписів п.1 ч.1 ст.311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження, у зв`язку з відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Фактичні обставини справи.
Згідно  витягу з протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум (протокол №112 від 23 серпня 2019 року) захворювання позивача пов`язане з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
18 жовтня 2016 року під час первинного огляду ОСОБА_1 органом МСЕК, останнього, визнано інвалідом ІІІ групи, внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації аварії на ЧАЕС (довідка МСЕК серія 12 ААА №261158 від 18 жовтня 2016 року).
Одноразова грошова допомога, у зв`язку з установленням ІІІ групи інвалідності, виплачена ОСОБА_1 в сумі 217500,00грн.
11 квітня 2019 року під час повторного огляду органами МСЕК позивача визнано особою з інвалідністю І групи, причина інвалідності - захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації аварії на ЧАЕС.
У зв`язку з наведеним, позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою щодо розгляду документів і прийняття рішення про виплату одноразової грошової допомоги.
Комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум 23 серпня 2019 року прийнято рішення, яке оформлено Протоколом №112, яким відмовлено позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги, оскільки у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється. Позивачу групу інвалідності змінено понад дворічний термін. 

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що наявні підстави для задоволення апеляції, з огляду на таке.
Відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі – Закон №2232-XII) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Статтею 16 Закону №2011-XII передбачено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Вперше порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги запроваджений з 01 січня 2014 року шляхом доповнення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» статтею 16-3 (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців» від 04 липня 2012 року №5040-VI).
З метою реалізації норм статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Кабінетом Міністрів України затверджено Порядок №975.
Відповідно до пункту 3 Порядку №975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Згідно з пунктом четвертою статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який набрав чинності з 01 січня 2014 року, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
Положення пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-XII застосовується до правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 01 січня 2014 року.
У подальшому Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року №1774-VIII (набрав чинності з 01 січня 2017 року) частину 4 статті 16-3 Закону №2011-XII доповнено абзацом другим такого змісту: «У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється».
Верховний Суд у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 15 липня 2020 року у справі №240/10153/19 зазначив наступне: «Змістовно абзац другий пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-XII є конкретизацією правової норми, яка міститься в абзаці першому даної статті. Якщо в абзаці першому передбачено умови, коли здійснюється виплата допомоги, то абзац другий передбачає умови, за відсутності яких виплата допомоги не здійснюється. Окрім того, абзац другий пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-XII встановлює обмеження дворічним строком не лише для зміни групи інвалідності або ступеня втрати працездатності, а також і для зміни причини інвалідності. Обидві ці норми (абзац перший та другий пункту 4 статті 16-3 Закону) передбачають дворічний строк, протягом якого зміна групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності можуть бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі. Зазначені правові норми є нормами прямої дії і поширюються на всіх військовослужбовців».
Ухвалюючи вказану постанову, Судова Палата відступила від правового висновку, висловленого в постановах Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі №295/3091/17, від 21 червня 2018 року у справі №760/11440/17, від 30 вересня 2019 року у справі №825/1380/18 та дійшла такого висновку про застосування пункту 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII. 
«Право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі у зв`язку із встановленням військовослужбовцю під час повторного огляду вищої групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності визначається за законодавством, що діє на день повторного огляду; передбачені пунктом 4 статті 16-3 Закону №2011-XII обмеження права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі дворічним строком після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності застосовуються, починаючи з 01 січня 2014 року; зазначений дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, незалежно від дати, коли їх встановлено вперше (до 01 січня 2014 року чи після). З огляду на наведене, пунктом 4 статті 16-3 Закону №2011-XII передбачено вирішення питання виплати одноразової грошової допомоги шляхом її виплати з урахуванням раніше виплаченої суми тим особам, яким раніше уже було встановлено факт ушкодження здоров`я і які раніше уже таку допомогу отримували, а також передбачено обмеження такої виплати строком у два роки з часу попереднього встановлення факту ушкодження здоров`я»
Поряд з наведеним вище рішенням, Верховний Суд у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 02 грудня 2020 року у справі №1.380.2019.006957 також висловив правову позицію, що пов`язана з обчисленням дворічного строку з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності.
Так, Суд констатував, що дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності.
Суд дійшов висновку, що наслідок, який спричинив ушкодження здоров`я після дворічного строку, відповідно до рішення МСЕК (встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності) для обчислення строку самостійного правового значення не має. Дворічний строк для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі застосовується з моменту рішення компетентного органу (МСЕК), яким вперше встановлено ступінь ушкодження здоров`я особи (незалежно від його виду: інвалідність або ступінь втрати працездатності без встановлення інвалідності), внаслідок травми або захворювання. Такий підхід (застосування дворічного строку) має на меті гарантування принципу правової визначеності для особи та запобігання можливих помилок з боку суб`єктів (органів МСЕК), які встановлюють причинно-наслідковий зв`язок між отриманою травмою або захворюванням та ступенем зумовленого ними погіршення стану здоров`я, визначивши, що лише протягом дворічного проміжку часу це можливо встановити достовірно. 
Також Верховний Суд у вказаній постанові від 02 грудня 2020 року у справі №1.380.2019.006957 дійшов наступних висновків:
встановлення інвалідності та встановлення часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності є пов`язаними підставами для виплати одноразової грошової допомоги;
встановлення інвалідності особі, якій раніше було встановлено часткову втрату працездатності без встановлення інвалідності, надає такій особі право на виплату одноразової грошової допомоги з урахуванням раніше виплаченої суми;
дворічний строк для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі застосовується з моменту першого рішення компетентного органу (МСЕК), яким встановлено інвалідність або ступінь втрати працездатності без встановлення інвалідності.
Позаяк з дня встановлення позивачеві ІІІ групи інвалідності (18 жовтня 2016 року) до дня встановлення позивачу І групи інвалідності (11 квітня 2019 року) минуло понад два роки,  є обґрунтованими доводи скаржника про відсутність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі.
Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що причина встановлення ОСОБА_1 ІІІ групи інвалідності та причина встановлення І групи інвалідності є однаковими, тобто, відбулися через одне й те ж ушкодження здоров`я, а саме: «захворювання пов`язане з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС». 
За таких умов, висновки суду першої інстанції про те, що частина 4  статті 16-3 Закону №2011-XII та пункту 8 Порядку №975  регламентують право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста, у той час, як позивач не відноситься до переліку вказаних осіб, а перша група інвалідності йому була встановлена як особі, звільненій з військової служби, колегія суддів вважає помилковими та такими, що зроблені з неправильним тлумаченням наведених вище правових норм.
Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду, а тому наявні підстави для її задоволення, скасування судового рішення та прийняття нового про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову.
Статтею 317 КАС України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є зокрема, неправильне застосування норм матеріального права.
У даному випадку, на думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції неправильно розтлумачив норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції переглянуто рішення суду першої інстанції, що ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.
Перерозподіл судових витрат відповідно вимог ст.139 КАС України не передбачений, оскільки особа, на користь якої винесено рішення звільнена від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 308, 311, 317, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України – задовольнити.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії – скасувати.
Прийняти у справі постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 – відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя                                                             І. О. Турецька

суддя                                                                                 Л. В. Стас

суддя                                                                                 О. В. Яковлєв

Повне судове рішення складено 13.08.2021 року.