ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5448/21 Справа № 173/2383/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т. М. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2021 року                 колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

                головуючого – судді Демченко Е.Л.
                суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до комунального закладу «Верхньодніпровський дитячий будинок – інтернат №2 Дніпропетровської обласної ради» про виплату заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, -
в с т а н о в и л а:

       У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до комунального закладу «Верхньодніпровський дитячий будинок – інтернат № 2 Дніпропетровської обласної ради» (далі КЗ «Верхньодніпровський дитячий будинок–інтернат №2 ДОР») про виплату заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи тим, що з відповідачем перебувала у трудових відносинах, 21 липня 2017 року наказом директора КЗ «Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат №2» ДОР» №80-к її було звільнено з посади старшого інспектора з кадрів.
       Вказувала, що рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2018 року позов  ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з КЗ «Верхньодніпровський дитячий будинок–інтернат №2 Дніпропетровської обласної ради» на користь ОСОБА_1 6 720 грн., - 50% посадового окладу за ведення військового обліку в КЗ «Верхньодніпровський дитячий будинок – інтернат №2 ДОР» за період з 20 березня 2017 року по 21 липня 2017 року. В задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу директора КЗ «Верхньодніпровський будинок-інтернат №2 Дніпропетровської обласної ради» №79-к від 18 липня 2017 року про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовлено.
       Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано частково, визнано незаконним та скасовано наказ КЗ «Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат №2 ДОР» №79-к від 18 липня 2017 року про винесення догани старшому інспектору з кадрів ОСОБА_1 та поновлено її на посаді старшого інспектора з кадрів КЗ «Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат № 2 ДОР» з 21 липня 2017 року. В іншій частині рішення залишено без змін.
       Зазначала, що наказом КЗ «Верхньодніпровський будинок-інтернат №2 ДОР» №92-к від 08 травня 2018 року її поновлено на посаді старшого інспектора з кадрів з 21 липня 2017 року та наказом КЗ «Верхньодніпровський будинок-інтернат № 2 ДОР» № 96-к від 14 травня 2018 року її звільнено з посади старшого інспектора з кадрів за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України.
       Вказувала, що період з дати її звільнення до дня поновлення на роботі є періодом її вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на її користь з розрахунку середньої заробітної плати в розмірі 4 800 грн., сума якої складається з розміру посадового окладу в розмірі 3 200 грн., а також 50% посадового окладу за ведення військового обліку в КЗ «Верхньодніпровський дитячий будинок–інтернат №2 ДОР», які, згідно рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2018 року, стягнуто з КЗ «Верхньодніпровський дитячий будинок–інтернат №2 Дніпропетровської обласної ради» на її користь та складають 1 600 грн.
       Крім того, внаслідок незаконних дій відповідача, зокрема незаконного звільнення та притягнення до дисциплінарної відповідальності, несплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, останній було спричинено моральну шкоду, яку позивач оцінює в розмірі 6 000 грн. з розрахунку 2 000 грн. - моральна шкода за незаконне притягнення до дисциплінарної відповідальності та 4 000 грн. за незаконне звільнення.
       У зв`язку з чим, просила суд першої інстанції стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 липня 2017 року по 08 травня 2018 року в розмірі 47 760 грн., середній заробіток за час затримки по виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день фактичного розрахунку, починаючи з моменту звільнення з 14 травня 2018 року, а також моральну шкоду в розмірі 6 000 грн.
       Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з КЗ «Верхньодніпровський дитячий будинок–інтернат №2 ДОР» на користь ОСОБА_1  середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21 липня 2017 року по 08 травня 2018 року в розмірі 32 558,39 грн. та 1 000 грн. на відшкодування спричиненої моральної шкоди. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.
       Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач  ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, в якій просить вказане рішення скасувати частково та ухвалити нове рішення або змінити судове рішення, зокрема в частині розміру стягнутого на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за весь час затримки по виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу при звільненні з моменту звільнення з 14 травня 2018 року по день фактичного розрахунку, при цьому, рішення в частині стягнення моральної шкоди просить залишити без змін, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, прийняте з неповним встановленням обставин, які мають значення для справи.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції розраховуючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу не врахував заробіток позивача за ведення військового обліку. Також, безпідставно відмовив у стягненні з відповідача на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка є по своїй суті компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, оскільки в день звільнення позивачу не було виплачено усіх належних сум.
       Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 відповідач по справі не скористався.
       Згідно з п.2 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.
       Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
       Зважаючи на те, що даний спір виник з трудових правовідносин, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення та виклику сторін.
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції частковому скасуванню з огляду на наступне.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що позивач з 20 вересня 1991 року працювала на посаді старшого інспектора з кадрів КЗ «Верхньодніпровський будинок-інтернат № 2 ДОР».
       Наказом КЗ «Верхньодніпровський будинок-інтернат №2 ДОР» №64  ОСОБА_1 від 20 березня 2017 року було призначено відповідальною особою за ведення військового обліку.
       Наказом КЗ «Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат №2 ДОР» №79-К від 18 липня 2017 року до позивача було застосоване дисциплінарне стягнення у вигляді догани.
       Наказом №80-к від 21 липня 2017 року  ОСОБА_1  було звільнено з посади старшого інспектора з кадрів.
       Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2018 року позов  ОСОБА_1 до КЗ «Верхньодніпровський дитячий будинок – інтернат № 2 ДОР» про скасування дисциплінарного стягнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати задоволено частково. Стягнуто з КЗ «Верхньодніпровський дитячий будинок–інтернат №2 Дніпропетровської обласної ради» на користь ОСОБА_1 6 720 грн. - 50% посадового окладу за ведення військового обліку в комунальному закладі «Верхньодніпровський дитячий будинок–інтернат №2 Дніпропетровської обласної ради» за період з 20 березня 2017 року по 21 липня 2017 року. В задоволенні позову про визнання незаконним та скасування наказу директора КЗ «Верхньодніпровський будинок-інтернат №2 Дніпропетровської обласної ради» №79-к від 18 липня 2017 року про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовлено.
       Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано частково, визнано незаконним та скасовано наказ комунального закладу «Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат №2 ДОР» №79-к від 18 липня 2017 року про винесення догани старшому інспектору з кадрів ОСОБА_1 та поновлено її на посаді старшого інспектора з кадрів комунального закладу «Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат № 2 ДОР» з 21 липня 2017 року. В іншій частині рішення залишено без змін.
       08 травня 2018 року наказом директора КЗ «Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат №2 ДОР» №92-к позивача ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді старшого інспектора з кадрів з 21 липня 2017 року.
       Наказом КЗ «Верхньодніпровський будинок-інтернат №2 ДОР» №96-к від 14 травня 2018 року позивача звільнено з посади старшого інспектора з кадрів за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України.
       Згідно довідки про доходи комунального закладу «Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат №2 ДОР» від 04 грудня 2017 року №782 середній заробіток ОСОБА_1 за останні два повні місяці складає 3 200 грн., заробітна плата за травень 2017 року — 3 508 грн. (не враховується в розрахунок матеріальна допомога 308 грн.), червень 2017 рок — 3 563,40 грн. (не враховується в розрахунок матеріальна допомога 308 грн.).
       Як вказує позивач ОСОБА_1 у своєму позові, всупереч вимог закону, їй не було виплачено середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за час затримки виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу при звільненні 14 травня 2018 року.
       Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки постановою апеляційного суду Дніпропетровської області було визнано незаконним звільнення позивача з займаної посади та поновлено її на посаді старшого інспектора з кадрів, в той же час не було вирішено питання щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з  дати звільнення - 21 липня 2017 року по 08 травня 2018 року, тобто дату поновлення на роботі. В той же час не погодився із наданим позивачем розрахунком середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який було обраховано з урахуванням доплат за ведення військового обліку, посилаючись на те, що вказані доплати були стягненні з відповідача на користь позивача за рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2018 року, у зв`язку з чим надав власний розрахунок, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу склала 32 558,39 грн. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення відповідачем прав позивача у сфері трудових відносин, що призвели до моральних страждань позивача, розмір спричиненої позивачу моральної шкоди суд оцінив в 1 000 грн.
       В той же час, відмовляючи у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що полягало у невиплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції зробив висновок, що оскільки під час поновлення позивача на роботі відповідне питання не вирішувалося, з боку відповідача відсутні винні дії щодо затримки розрахунку з позивачем. При цьому, права позивача поновлюються шляхом стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, задоволення вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку матиме наслідком подвійну відповідальність відповідача за одне теж порушення у вигляді стягнення середнього заробітку. 
       Колегія суддів лише частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Частиною другою статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
       Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
       За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
       Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.
       Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.
       Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
       Відповідно до частини першої статті 94 КзпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
       Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
       У Рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі №1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
       Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
       Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
       Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
       Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
       Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
       Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (частина перша статті 24 КЗпП України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя статті 24 КЗпП України).
       Припинення та розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника.
       З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.
       Ураховуючи викладене, виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України) не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати.
       Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
       Аналізуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскільки виплата середнього заробітку є похідною від вимоги про поновлення на роботі та не може здійснюватися окремо, без попереднього визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі, таким чином, зазначена виплата, яка вираховується виходячи із середньомісячного заробітку працівника, не може вважатися оплатою праці, тому до даного позову застосовується строк позовної давності в один місяць.
       Вказаний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі №369/10046/18 (провадження №61-9664сво19) та узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).
       Таким чином, зважаючи, що з вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивач звернулася у жовтні 2018 року тобто з пропуском строку, передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України, не порушивши при цьому питання про його поновлення, колегія суддів приходить висновку, що суд першої інстанції передчасно дійшов висновку про часткове задоволення позову в цій частині, у зв`язку із чим рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до суду.
       В той же час колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з огляду на наступне.
       Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
       Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
       Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу.
       Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
       Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає лише за умови наявності таких сум для виплати та вини роботодавця щодо їх невиплати.
       Судом першої інстанції встановлено, що під час розгляду судами позову ОСОБА_1 про скасування наказу про звільнення та поновлення її на посаді, вимога щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу не вирішувалося, як така що не заявлялася позивачем, таким чином обов`язок по здійсненню такої виплати на час звільнення позивача 14 травня 2018 року на відповідача не покладався, будь-яка заборгованість із виплати сум, що належать позивачу від комунального закладу на день звільнення була відсутня. 
       Крім того, колегія суддів зауважує, що в задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.
       Окремо колегія суддів зазначає, що відповідно до правила, встановленого ч.1 ст 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Частиною 4 статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
       Звертаючись до суду апеляційної інстанції зі скаргою на рішення суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 зазначала, що рішення в частині стягнення на її користь моральної шкоди не оскаржується, в той же час, з огляду на те, що колегією суддів встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права під час винесення рішення в цій частині, у зв`язку з чим, рішення суду підлягає скасуванню з огляду на наступне.
       Згідно статті 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
       Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звернення або з дня видачі трудової книжки.
       Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” N4 від 31 березня 1995 року, судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
       Пунктом 16 ППВСУ встановлено, що до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством застосовується тримісячний строк позовної давності (ст. 233 КзпП).
       Крім того, в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117,237-1 цього кодексу від 22 лютого 2012 року N4-рп/2012, справа N1-5/2012 зроблено висновок, що в аспекті конституційного звернення визначені Цивільним кодексом України і Кодексом підстави та порядок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди слід розглядати у нерозривному зв`язку з положеннями статті 233 Кодексу, у яких встановлено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, зокрема тримісячний строк, який розпочинається з дня, коли працівник дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права.
       Згідно з поясненнями, викладеними у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями 228,223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.
       Обґрунтовуючи вимоги про стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди, позивач ОСОБА_1 зазначала, що шкода спричинена їй незаконним притягненням до дисциплінарної відповідальності та незаконним звільненням.
       Розглядаючи вказані вимоги позивача, колегія суддів звертає увагу, що незаконні накази, внаслідок яких позивачу було спричинено моральну шкоду, винесенні в липні 2017 року, що є часом з якого позивач дізналася про порушення свого права, та моментом з якого позивач зазнала моральної шкоди, ознайомившись з ними, в той же час з вимогами про стягнення моральної шкоди позивач звернулася в жовтні 2018 року, тобто більш ніж через рік після спричинення їй моральної шкоди.
       При цьому, дотримання позивачем строку на звернення до суду з відповідними вимогами є першочерговим за встановлення обґрунтованості позову в частині стягнення моральної шкоди. При цьому, пропуск зазначеного строку, відсутність заяви про його поновлення із наведенням поважності причин такого пропуску, є підставою для відмови у позові.
       Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, допустився порушення норм матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині. В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.
       Керуючись ст.ст.374,375,382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити частково.

       Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2021 року в частині стягнення з    комунального  закладу «Верхньодніпровський  дитячий  будинок - інтернат № 2  Дніпропетровської обласної ради»  на користь  ОСОБА_1   середнього заробітку за час вимушеного прогулу  за період  з 21 липня 2017 року по 08 травня 2018 року  в розмірі  32 558,39 грн. та                1 000 грн. на відшкодування спричиненої моральної шкоди скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову в цій частині відмовити.

       В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

       Повний текст постанови складено 19 липня 2021 року.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

        Судді:                                                 Куценко Т.Р.

               Макаров М.О.