Справа № 161/1764/20 	Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А. В. 	
Провадження № 22-ц/802/724/21  Категорія: 62 	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
22 липня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,
з участю секретаря судового засідання – Губарик К. А.,
представника позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Боратинська сільська рада Луцького району Волинської області, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 березня 2021 року,

                                        В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її матір ОСОБА_5 , яка була особою похилого віку, часто хворіла та останні роки перед смертю не могла самостійно себе обслуговувати, у зв`язку з чим потребувала сторонньої допомоги. 
Позивач зазначала, що вона спільно проживала із спадкодавцем ОСОБА_5 та доглядала її, забезпечувала ліками, побутовим обслуговуванням. Такі обставини були відомі відповідачу ОСОБА_4 та Гіркополонківській сільській раді Луцького району Волинської області. 
Факт прийняття спадщини відповідачем ОСОБА_4 став їй відомим від державного нотаріуса до якого вона звернулась з метою оформлення спадкових прав на житловий будинок по АДРЕСА_1 . 22 травня 2000 року її брат ОСОБА_6 (син спадкодавця ОСОБА_5 ) звернувся до Луцької районної державної нотаріальної контори, надавши довідку сільської ради про те, що він спільно проживав з покійною матір`ю, а тому вважається таким, що прийняв спадщину. Однак, така обставина не відповідає дійсності. Цього ж дня державним нотаріусом Луцької районної державної нотаріальної контори Волинської області Кордунову П. В. видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , а саме: на земельну ділянку площею 5,98 га, цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер. 09 вересня 2013 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Кордунову А. П., як спадкоємцю першої черги за законом після смерті ОСОБА_6 , видано свідоцтво на спадщину за законом, яка складається із земельної ділянки площею 5,98 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Лаврівської сільської ради Луцького району Волинської області, та належала спадкодавцю ОСОБА_6 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ВЛ № 005267, виданого 06 грудня 2001 року Лаврівською сільською радою Луцького району Волинської області, кадастровий номер земельної ділянки – 0722883200:02:000:2964. Відповідач ОСОБА_4 наразі є власником земельної ділянки, яка входила до складу спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_5 .
Позивач вважає, що вона є єдиним спадкоємцем за законом, який прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном після смерті матері ОСОБА_5 . 
Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_3 просила суд: визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Максим`як Ж. В. 09 вересня 2013 року у спадковій справі № 77-2012 за 2012 рік, зареєстроване в реєстрі № 858, видане на спадкове майно ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на ім`я ОСОБА_4 , що складається з права на земельну ділянку площею 5,98 га, цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене нотаріусом Луцької районної державної нотаріальної контори Волинської області 22 травня 2000 року у спадковій справі № 378-2000 за 2000 рік, зареєстроване в реєстрі за № 2-854, видане на спадкове майно ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ім`я ОСОБА_6 , що складається з права на земельну ділянку площею 5,98 га, цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ІІ-ВЛ № 005267, виданий 06 грудня 2001 року Лаврівською сільською радою Луцького району Волинської області, кадастровий номер земельної ділянки 0722883200:02:000:2964, скасувати його реєстрацію, а також стягнути з відповідача на її користь понесені по справі витрати по сплаті судового збору.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.
В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки судом не було враховано тієї обставини, що позивач ОСОБА_3 дізналась про оформлення її братом ОСОБА_6 права власності на земельну ділянку лише 23 квітня 2019 року, коли вона звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини і видачу свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок по АДРЕСА_1 після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Суд не звернув уваги на те, що позивач ОСОБА_3 є спадкоємцем усього майна померлої ОСОБА_5 де б воно не знаходилось та з чого би не складалось, а також того, що строк позовної давності слід рахувати не з моменту прийняття спадщини ОСОБА_6 , а з моменту коли позивачу стало відомо про це з листа № 491\01-16 від 24 квітня 2019 року, що ОСОБА_6 було оформлено спадщину. Тому вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у позові ОСОБА_3 у зв`язку з пропуском нею строку позовної давності.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_4 – ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення правильним по суті та справедливим, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції – зміні в частині мотивів відмови у позові, з викладенням мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_3 пропустила трирічний строк позовної давності, про застосування якого заявляв відповідач ОСОБА_4 , а тому вважав, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України це є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого нотаріусом Луцької районної державної нотаріальної контори Волинської області 22 травня 2000 року, виданого на спадкове майно ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ім`я ОСОБА_6 , що складається з права на земельну ділянку площею 5,98 га, цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Крім того, вважаючи, що інші позовні вимоги є похідними від вищезазначеної вимоги, суд також відмовив у їх задоволенні.
Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , що підтверджується повторно виданим 18 травня 2000 року Луцьким районним відділом реєстрації актів громадянського стану Волинської області свідоцтвом про смерть (а.с.10). На випадок своєї смерті ОСОБА_5 заповіту не складала, а тому спадкування здійснювалось за законом.
Після смерті ОСОБА_5 Луцькою районною державною нотаріальною конторою Волинської області було заведено спадкову справу №378/2000 з матеріалів якої вбачається, що 22 травня 2000 року ОСОБА_6 , як спадкоємець першої черги за законом, звернувся до нотаріальної контори з метою оформлення своїх спадкових прав після смерті матері ОСОБА_5 та цього ж дня отримав на своє ім`я свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Луцької районної державної нотаріальної контори Волинської області, зареєстроване в реєстрі за № 2-854. Спадкове майно, на яке видано вищевказане свідоцтво, складається з права на земельну частку (пай), що знаходиться в колективній власності КСП «Лаврів» Луцького району Волинської області. Розмір земельної ділянки становить 2,79 умовних кадастрових гектарів.
З матеріалів вказаної спадкової справи слідує, що єдиним спадкоємцем, який звернувся до нотаріуса із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 був її син ОСОБА_6 . Позивач ОСОБА_3 , як спадкоємець першої черги за законом, до спадкування закликана не була.
Судом також встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер. 09 вересня 2013 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Максим`як Ж. В. відповідачу ОСОБА_4 , як спадкоємцю першої черги за законом після смерті батька ОСОБА_6 , було видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається із земельної ділянки площею 5,98 га, цільове призначення якої – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Лаврівської сільської ради Луцького району Волинської області, і належить спадкодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ВЛ №005267, виданого 06 грудня 2001 року Лаврівською сільською радою Луцького району Волинської області, кадастровий номер земельної ділянки 0722883200:02:000:2964 (а.с.11).
23 квітня 2019 року позивач ОСОБА_3 звернулась до Луцької районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини і видачу свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок по АДРЕСА_1 , після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.13).
Листом №491/01-16 від 24 квітня 2019 року нотаріальна контора повідомила позивача про те, що спадкова справа після смерті ОСОБА_5 була відкрита 22 травня 2000 року нотаріусом Луцької районної державної нотаріальної контори Волинської області та перебуває на зберіганні у Волинському обласному нотаріальному архіві. Також позивачу повідомлено про неможливість задоволення її заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину та роз`яснено право звернення до суду з метою подальшого вирішення питання спадкування (а.с.13).
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_3 свої вимоги обґрунтовувала тим, що її брат ОСОБА_6 не мав права на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті їхньої матері ОСОБА_5 , оскільки не прийняв спадщину в порядку та у спосіб, передбачений законом, у зв`язку з чим свідоцтво про право на спадщину, видане 22 травня 2000 року на ім`я ОСОБА_6 , підлягає визнанню недійсним. У зв`язку з цим, свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Максим`як Ж. В. 09 вересня 2013 року у спадковій справі № 77-2012 за 2012 рік, зареєстроване в реєстрі № 858, видане на спадкове майно ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на ім`я ОСОБА_4 , що складається з права на земельну ділянку площею 5,98 га, цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, також підлягає визнанню недійсним.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустила встановлений законом трирічний строк позовної давності, про застосування якого заявляв відповідач ОСОБА_4 , а тому вважав, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України це є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого нотаріусом Луцької районної державної нотаріальної контори Волинської області 22 травня 2000 року, виданого на спадкове майно ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ім`я ОСОБА_6 , що складається з права на земельну ділянку площею 5,98 га, цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. З огляду на те, що інші позовні вимоги є похідними від вищезазначеної вимоги, суд також відмовив у їх задоволенні.
Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
До вимог, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність.
У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом  пропущено  без поважної причини,  суд  у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав,  якщо про застосування  позовної  давності  заявлено стороною  у  спорі,  зробленою  до ухвалення  ним  рішення,  крім випадків,  коли позов не доведено,  що є самостійною підставою для цього. 
Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки; у випадку обґрунтованості позовних вимог, суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.
Однак, відмовляючи у позові з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, суд першої інстанції не встановив обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог ОСОБА_3 , належним чином не мотивував свої висновки.
Згідно із ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України).
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Як визначено ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Як вбачається з матеріалів справи, 22 травня 2000 року ОСОБА_6 державним нотаріусом Луцької районної державної нотаріальної контори Боярською Г. М. видане свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_5 та зареєстроване в реєстрі за №2-854.  Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з права на земельну частку (пай), що знаходиться в колективній власності КСП «Лаврів» Луцького району Волинської області і належить спадкодавцю на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серія ВЛ № 0175671, виданого 26 березня 1997 року, розмір земельної ділянки становить 2,79 умовних кадастрових гектарів (а.с.66). Однак, позивач у своїх позовних вимогах просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 22 травня 2000 року на земельну ділянку площею 5,98 га, цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. При цьому, позивачем не доведено та не надано належних та допустимих доказів того, що саме ця земельна ділянка належала її матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також позивачем не надано доказів того, що земельна ділянка площею 5,98 га, цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на яку видано свідоцтво про право на спадщину за законом відповідачу, є тотожною до земельної ділянки, розміром 2,79 умовних кадастрових гектарів, право на яку як на земельну частку (пай) мала спадкодавець ОСОБА_5 .
Крім того, звертаючись з позовом до суду, позивач просила визнати свідоцтво про право на спадщину за законом недійсним з підстав, передбачених ст. 1301 ЦК України, проте положення Цивільного кодексу України (2003 року) не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 та видачі оскаржуваного свідоцтва 22 травня 2000 року діяв ЦК УРСР (1963 року) та положеннями якого визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину не було передбачено.
З огляду на наведене, колегія суддів доходить висновку, що підстави для визнання вказаного свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 травня 2000 року, видане ОСОБА_6 державним нотаріусом Луцької районної державної нотаріальної контори Волинської області та зареєстроване в реєстрі за №2-854, відсутні.
Разом з тим, з свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видане 09 вересня 2013 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Максим`як Ж. В. відповідачу ОСОБА_4 , як спадкоємцю першої черги за законом після смерті батька ОСОБА_6 , на спадкове майно, яке складається із земельної ділянки площею 5,98 га, цільове призначення якої – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Лаврівської сільської ради Луцького району Волинської області, вбачається, що зазначена земельна ділянка належала спадкодавцю ОСОБА_6 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ВЛ №005267, виданого 06 грудня 2001 року Лаврівською сільською радою Луцького району Волинської області на підставі рішення Лаврівської сільської ради Луцького району Волинської області від 13 липня 2011 року за № 19\9 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 401, кадастровий номер земельної ділянки 0722883200:02:000:2964. Отже, підставою набуття ОСОБА_6 права власності на вказану земельну ділянку було рішення Лаврівської сільської ради Луцького району Волинської області від 13 липня 2011 року за № 19\9 та на підставі якого йому був виданий державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ВЛ №005267, а не свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_5 .
Статтею 1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
Оскільки ОСОБА_6 набув земельну ділянку не у порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_5 , а на підставі рішення Лаврівської сільської ради Луцького району Волинської області від 13 липня 2011 року за № 19\9, тому відповідач ОСОБА_4 , як спадкоємець першої черги за законом після смерті батька, мав право на її спадкування після його смерті, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину від 09 вересня 2013 року, видане приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Максим`як Ж. В. відповідачу ОСОБА_4 після смерті батька ОСОБА_6 , на спадкове майно, яке складається із земельної ділянки площею 5,98 га, цільове призначення якої – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Лаврівської сільської ради Луцького району Волинської області, у даному випадку відсутні.
З огляду на те, що позивач ОСОБА_3 відповідно до ст. 81 ЦПК України не довела ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, тому колегія суддів доходить висновку, що у пред`явленому нею позові слід відмовити за недоведеністю.
Суд першої інстанції, відмовивши у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, не встановив обставин, які свідчать про недоведеність заявленого ОСОБА_3 позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З врахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права, підлягає зміні в частині мотивів відмови у позові, а саме у зв`язку з недоведеністю позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд                                                 
                                   У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 березня 2021 року у цій справі змінити в частині мотивів відмови у позові, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: