ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2021 року	Львів	Справа № 380/6570/21 пров. № А/857/11400/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача                                                                 Шинкар Т.І.,
суддів                                                                                   Кухтея Р.В.,
                                                                                             Онишкевича Т.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Мартинюк В.Я.) про повернення позовної заяви, постановлену в м.Львові 17 травня 2021 року у справі № 380/6570/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання до вчинення дій, 

В С Т А Н О В И В:

20.04.2021 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , просив: визнати протиправними дії щодо виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення військової частини без повного розрахунку; скасувати наказ Командира військової частини НОМЕР_2 від 12.12.2017 №191 про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу та всіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_2 ; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 видати наказ про виключення зі списків особового складу на день повного розрахунку, а саме 16.02.2021; зарахувати період з 12.12.2017 по 16.02.2021 до загальної вислуги років та виплатити матеріальне та грошове забезпечення за період з 12.12.2017 по 16.02.2021.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року у справі №380/6570/21 позовну заяву повернено позивачу.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення військової частини 12.12.2017, тоді як з позовом до суду звернувся 20 квітня 2021 року. Суд першої інстанції вказав, що зазначені позивачем обставини не є поважними, так як не перешкоджали йому звернутися до суду в строк, а інших істотних обставин, перешкод чи труднощів, що унеможливлювали своєчасне звернення до суду не зазначив. 
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року та направити справу для продовження розгляду. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що позивач здійснював захист своїх прав альтернативним способом. Скаржник вважає, що строк подачі до суду позову мав би перебігати з 23.03.2021. Скаржник вказує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, вказавши, що для звернення до адміністративного суду у справах щодо проходження та звільнення з військової служби встановлюється місячний строк, що обчислюється з дня коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Вказує, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини 5 статті 122 КАС України. 
Враховуючи, що апеляційну скаргу подано на ухвалу суду першої інстанції про повернення позовної заяви, відповідно до частини 2 статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що ухвала суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.
Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 (в подальшому військова частина НОМЕР_1 ) та 12.12.2017 виключений зі списків особового складу наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 12.12.2017 №191. 
Як вбачається зі змісту позовної заяви, оскільки грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2017 рік та індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 12.12.2017 виплачена на виконання судових рішень 29.05.2020 та 26.02.2021 відповідно (справа №1.380.2019.006241 та справа №380/7196/20), то 03.03.2021 ОСОБА_1 звернувся у Військову частину НОМЕР_1 із заявою щодо скасування наказу від 12.12.2017 №191 та зарахування періоду з 12.12.2017 по 16.02.2021 до загальної вислуги років. 
Не погоджуючись з отриманою відповіддю військової частини НОМЕР_1 від 12.03.2021, ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 168 КАС України позов пред`являється шляхом подання позовної заяви в суд першої інстанції, де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді.
Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).
Під строком звернення до адміністративного суду розуміється строк, протягом якого особа має право звернутися з адміністративним позовом і розраховувати на одержання судового захисту. Дотримання цього строку є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин, запобігає зловживанням, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності та неостаточності у відносинах.
Статтею 122 КАС України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною 5 вказаної статті встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Таким чином, за змістом наведеної процесуальної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. 
При цьому суд апеляційної інстанції зауважує, що «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення високої вірогідності того, що особа могла дізнатися про порушення своїх прав, зокрема, якщо особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
Відповідно до частини 6 статті 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Умовами застосування наслідків пропуску строку звернення до суду є насамперед його пропуск, а також відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів.
Вирішення судом питання про наявність або відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними в конкретній справі залежить від вказаних у позовній заяві причин, підтверджених відповідними засобами доказування, та доданих до неї матеріалів.
При цьому, законодавством не встановлено перелік випадків, які можуть розцінюватись судом як поважні причини пропуску строків, а тому, відповідно, вирішення цього питання знаходиться у виключній компетенції суду, до якого з адміністративним позовом звертається позивач.
Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, яка звертається до суду, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
Частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод      кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia», заява №48778/99).
Разом з тим, Європейський суд з прав людини, наголошує, що застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
Водночас навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа «Олександр Шевченко проти України», заява № 8371/02, пункт 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи, що може бути зумовлено скасуванням рішення або визнанням незаконної дії (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
В заяві позивача про усунення недоліків позовної заяви, поданій на виконання вимог ухвали судді суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху, та апеляційній скарзі позивач як на підставу поновлення строку звернення до суду вказує на судові рішення щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2017 рік та індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 12.12.2017, вважаючи, що саме стягнення відповідних коштів за неповний розрахунок при звільненні стало підставою для звернення до військової частини НОМЕР_1 з проханням про необхідність вчинити певні дії, які визначені частиною 2 статті 8 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Надаючи правову оцінку вказаним аргументам скаржника, суд апеляційної інстанції зауважує, що про не проведення повного розрахунку при звільненні позивач знав, подаючи позовні заяви щодо нарахування та виплати зазначених попередньо - грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення.
Так, у рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 14 січня 2020 року у справі № 1.380.2019.006241 вказано, що ОСОБА_1 звернувся до ВЧ НОМЕР_2 щодо виплати йому як учаснику бойових дій грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки. ВЧ НОМЕР_2 листом №633/3468 від 12.11.2019 надала ОСОБА_1 відповідь на це звернення, відповідно до якої, командування військової частини не зобов`язане виплачувати таку компенсацію, оскільки Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачено надання компенсації за відпуску як учаснику бойових дій.
У рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 11 січня 2021 року у справі №380/7196/20 вказано, що відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 №702 від 16 червня 2020 року «Про розмір належної індексації грошового забезпечення           ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 12 грудня 2017 року» ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 12 грудня 2017 року нараховано 466,21 грн. індексації грошового забезпечення. Зазначено, що сторони у справі не заперечують ту обставину, що вищезазначена сума індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по       12 грудня 2017 року ОСОБА_1 не виплачена, як під час проходження ним військової служби у військовій частині НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ), так і на момент його звільнення з військової служби.
Вказане, на переконання суду апеляційної інстанції, підтверджує обізнаність позивача з виплатами, проведеними на день виключення зі списків особового складу військової частини, тоді як звернення із зазначеними позовами до суду – спосіб захисту порушеного права позивача на отримання відповідних виплат, встановлення наявності чи відсутності підстав для зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату таких, що не було перешкодою для своєчасного звернення до суду із даним позовом.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що інститут строків у адміністративному процесі обмежує час, протягом якого правовідносини вважаються спірними, а після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. При цьому строк в один місяць визнано законодавцем достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Водночас, тривала пасивна поведінка особи не вказує на дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Отже, реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для повернення позовної заяви позивачу у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, а вказані позивачем обставини не можна вважати поважними підставами пропуску такого.
Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам скаржника, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що виплата позивачу спірних сум грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення за судовими рішеннями не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а вказує лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку, оскільки такі дії позивач почав вчиняти більш ніж через три роки після винесення наказу командира військової частини НОМЕР_2 про виключення із списків особового складу, не вказавши при цьому поважних та об`єктивних причин пропуску строку звернення до суду.
За таких обставин, з врахуванням статті 316 КАС України, прецедентної практики ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при прийнятті оскаржуваної ухвали судом першої інстанції, правильно встановлено обставини справи та додержано норми процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Керуючись статтями 123, 241, 243, 308, 312, 316, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року про повернення позовної заяви у справі №380/6570/21 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	Т. В. Онишкевич