Постанова
Іменем України
 
23 вересня 2021 року
м. Київ
 
справа № 367/7605/19
провадження № 61-9726св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 січня 2021 року, ухвалене    у складі судді Карабази Н. Ф. та постанову Київського апеляційного суду         від 18 травня 2021 року, прийняту у складі колегії суддів: Вербової І. М., Головачова Я. В., Шахової О. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 02 вересня 2016 року між нею та ОСОБА_2 укладений договір щодо набуття нею у власність квартири  АДРЕСА_1 .
12 жовтня 2017 року між сторонами укладений договір про розірвання договору від 02 вересня 2016 року.
У порушення умов пункту 4.5. договору від 02 вересня 2016 року та положень пункту 2 договору від 12 жовтня 2017 року, ОСОБА_2 не повернув їй грошові кошти в розмірі 620 000,00 грн, які він отримав на виконання договору від 02 вересня 2016 року, а її письмова вимога про повернення коштів, надіслана на адресу ОСОБА_2 , не задоволена.
Вказувала на те, що ОСОБА_2 у момент укладення договору               від 02 вересня 2016 року навмисно ввів її в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а саме, відповідач, укладаючи з нею договір, знав, що земельна ділянка, на якій повинен бути збудований будинок, не призначена для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку.
Разом з тим, ОСОБА_2 приховав від неї існування обставин порушення ним законодавства України при самовільному будівництві об`єкта нерухомого майна, обізнаність про які могла б перешкодити вчиненню нею правочину.
Зазначала, що ОСОБА_2 застосував щодо неї обман, ввівши її                 в оману щодо обставин, які мали істотне значення для укладення та виконання договору від 02 вересня 2016 року, що вплинуло на її хибне волевиявлення та не відповідало справжній внутрішній волі.
 
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір від 02 вересня 2016 року, укладений між нею та ОСОБА_2 щодо набуття нею у власність квартири  АДРЕСА_1 ; застосувати наслідки недійсності правочину, стягнувши з ОСОБА_2 на її користь 620 000,00 грн, а також стягнути з ОСОБА_2 на її користь як відшкодування завданих їй збитків кошти у сумі 1 240 000,00 грн та 300 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 19 січня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із відсутності в матеріалах справи доказів на підтвердження обставин, зазначених у позові, а невиконання відповідачем договору від 12 жовтня 2017 року про розірвання договору від 02 вересня 2016 року не є підставою для визнання договору недійсним та застосування наслідків його недійсності.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 18 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 січня 2021 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач не довела факт застосування до неї обману відповідачем під час укладення оспорюваного договору, матеріали справи не містять доказів того, що станом на день укладення спірного договору позивачу не було відомо про те, що будівництво багатоквартирного житлового будинку буде здійснюватися на земельній ділянці з цільовим призначенням - для будівництва                                      і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), оскільки у вказаному договорі зазначено, що земельна ділянка, на якій здійснюється будівництво багатоквартирного житлового будинку, належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08 лютого 2016 року, а тому як до укладення спірного договору, так і після його укладення, позивач мала можливість ознайомитися з договором купівлі-продажу земельної ділянки та іншими документами, на підставі яких відбувалося будівництво.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У червні 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що згідно зі змістом пунктів 7.1 та 7.4 договору                   від 02 вересня 2016 року відповідач стверджував про законність укладення та виконання вказаного договору, навмисно замовчуючи про наявність обставин здійснення ним самочинного будівництва багатоквартирного будинку, що мають істотне значення та обізнаність про які перешкодила б їй вчинити оспорюваний правочин, а тому дійшли помилкового висновку про те, що вона не довела факт застосування до неї обману відповідачем під час укладення оспорюваного договору.
Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору, який вже розірваний між сторонами,            не врахував, що розірвання між сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторін права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним.              
Апеляційний суд, переглядаючи справу в апеляційному порядку, на вказані порушення суду першої інстанції уваги не звернув, не надав належної правової оцінки доказам, які містяться в матеріалах справи, та залишив рішення суду першої інстанції без змін. 
 
Підставами касаційного оскарження рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 січня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 18 травня 2021 року заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених                            у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року               у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18) та постановах Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 527/2662/17 (провадження № 61-43573св18), від 29 квітня 2021 року у справі                                 № 686/13542/16-ц (провадження № 61-9852св19), від 21 квітня 2021 року             у справі № 333/4308/18 (провадження № 61-10879св20), від 17 березня          2021 року у справі № 751/2946/18 (провадження № 61-152св20).
 
Відповідач не скористався правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направив.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
02 вересня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений нотаріально посвідчений договір, згідно з умовами якого ОСОБА_2 в майбутньому зобов`язався передати у власність ОСОБА_1 будь-яким, передбаченим діючим законодавством способом (отримати свідоцтво про право власності, укласти договір купівлі-продажу тощо), нерухоме майно,           а ОСОБА_1 зобов`язалась прийняти у власність нерухоме майно - квартиру, що знаходиться по АДРЕСА_1 , та оплатити гарантійний внесок, який є забезпечувальним платежем, у розмірі, що не перевищує загальну вартість вказаної квартири, в порядку та на умовах, визначених цим договором, та виконати інші умови договору.
 
Згідно з пунктом 3.3.1 вказаного договору, сума гарантійного внеску 620 000,00 грн внесена ОСОБА_1 до моменту підписання цього договору.
 
Будівництво багатоквартирного житлового будинку за вищевказаною адресою здійснюється ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Власюк Т. М. 08 лютого      2016 року за реєстровим № 119, та декларації «Про початок виконання будівельних робіт», зареєстрованої в ДДАБІ у Київській області  від 26 лютого 2016 року КС № 083160570564.
 
Земельна ділянка по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3210900000:01:1777:0034, належить ОСОБА_2 на праві приватної власності. Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель           і споруд (присадибна ділянка).
 
12 жовтня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір про розірвання договору від 02 вересня 2016 року, згідно з умовами якого сторони домовились, що з ініціативи ОСОБА_1 договір                           від 02 вересня 2016 року з 12 жовтня 2017 року припиняється.
 
Згідно з пунктом 2 договору від 12 жовтня 2017 року ОСОБА_2 повертає ОСОБА_1 протягом трьохмісячного терміну всі фактично отримані від ОСОБА_1  кошти, стягнувши при цьому з ОСОБА_1 штраф у розмір 5 % від суми коштів, фактично отриманих від ОСОБА_1 на момент розірвання договору. До повернення ОСОБА_1 підлягає сума в розмірі 589 000,00 грн. Сторони не мають одна до одної претензій грошового та майнового характеру при виконанні пункту 4.5 договору.
 
20 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 із письмовою вимогою щодо повернення їй грошових коштів у розмірі 620 000,00 грн, належних їй до сплати внаслідок розірвання договору                 від 02 вересня 2016 року.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                                 є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права                      у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
У частині першій статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
 
Статтею 230 ЦК України передбачено можливість визнання судом недійсним правочину, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону              в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу). Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
 
Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення.
 
Тобто при введенні в обману завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
 
Таким чином стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
 
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману.
 
Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
 
Колегія суддів касаційного суду погоджується з висновками судів першої й апеляційної інстанцій щодо відмови в задоволенні позову з підстав недоведеності позивачем обставин, які б свідчили, що її ввели в оману щодо істотних умов договору, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що станом на день укладення оспорюваного договору позивачу не було відомо про те, що будівництво багатоквартирного житлового будинку буде здійснюватися на земельній ділянці з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель            і споруд (присадибна ділянка).
 
Так, в оспорюваному договорі зазначено, що земельна ділянка, на якій здійснюється будівництво багатоквартирного житлового будинку, належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08 лютого 2016 року.
 
За таких обставин, позивач мала можливість ознайомитися з договором купівлі-продажу земельної ділянки та іншими документами, на підставі яких відбувалося будівництво, як до укладення оспорюваного договору, так і після його укладення.
 
Посилання як на підставу касаційного оскарження на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених         у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року               у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18) та постановах Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 527/2662/17 (провадження № 61-43573св18), від 29 квітня 2021 року у справі                                 № 686/13542/16-ц (провадження № 61-9852св19), від 21 квітня 2021 року             у справі № 333/4308/18 (провадження № 61-10879св20), від 17 березня          2021 року у справі № 751/2946/18 (провадження № 61-152св20), не заслуговують на увагу, оскільки у справі, яка переглядається, та у справах, на які посилається заявник, встановлені різні фактичні обставини. 
 
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року               у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18) викладений правовий висновок про те, що розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення в майбутньому                 з позовом про визнання такого договору недійсним.
 
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, вказуючи на те, що на позивача покладено обов`язок довести в суді ті обставини, що він уповноважений звертатися до суду з відповідним позовом, дійшов висновку про  відсутність правових підстав для визнання недійсним договору, який вже розірваний між сторонами.
 
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, апеляційний суд правильно зазначив, що помилкове посилання суду першої інстанції на те, що на позивача покладено обов`язок довести в суді ті обставини, що він уповноважений звертатися до суду з відповідним позовом, не впливає на законність рішення суду, оскільки правильним є висновок суду першої інстанції про те, що позивач не надала доказів застосування до неї обману відповідачем під час укладення оспорюваного договору.
 
За встановлених у цій справі обставин, висновки судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог є обґрунтованими та не суперечать правовому висновку Великої Палати Верховного Суду                         від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження                             № 12-112гс18).
 
При цьому у справах № 333/4308/18, № 686/13542/16-ц, № 527/2662/17, на які посилається заявник, Верховний Суд дійшов висновку про недоведеність підстав для визнання недійсним договору на підставі статті 230 ЦК України.
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до незгоди заявника з висновками судів стосовно встановлення обставин справи та стосуються переоцінки доказів, що в силу статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну  скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 січня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 травня 2021 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:   	Г. В. Коломієць     Б. І. Гулько      Д. Д. Луспеник