Ухвала
Іменем України
 
10 серпня 2021 року
м. Київ
 
справа № 462/3913/17
провадження № 61-12176ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на постанову Львівського апеляційного суду від 25 травня 2021 року в справі за позовами ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні приміщенням загального користування,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні приміщенням загального користування, в якому просив: зобов`язати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 усунути перешкоди в користуванні приміщенням загального користування площею 13,5 кв. м., яке до 1975 року було кухнею (на поверховому плані позначене літ. «1-1») квартири АДРЕСА_1 та двома приміщеннями горища, що над квартирою АДРЕСА_2 , шляхом демонтажу самовільної надбудови і відновлення попереднього стану горища.
 
У серпні 2017 року ОСОБА_6 також звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні приміщенням загального користування, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просила: зобов`язати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , усунути перешкоди в користуванні приміщенням загального користування площею 13,5 кв. м, що до 1975 року було кухнею (на поверховому плані позначене літ. «1-1») квартири АДРЕСА_1 та двома приміщеннями горища, що над квартирою АДРЕСА_2 шляхом демонтажу самовільної надбудови і відновлення попереднього стану горища.
 
В судовому засіданні 21 березня 2018 року задоволено клопотання представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 про об`єднання в одне провадження справи № 462/3913/17 за позовом ОСОБА_6 та справи № 462/3873/17 за позовом ОСОБА_5 .
 
Позови ОСОБА_5 та ОСОБА_6 мотивовані тим, що вони є власниками квартири АДРЕСА_3 . Відповідачі без їх згоди зруйнували частину горища і розпочали будівництво другого поверху. Оскільки горище є спільною власністю власників квартир, відповідачі порушили їх право на користування та розпорядження спільною власністю. Висновоком будівельно-технічної експертизи від 18 квітня 2017 року № 22/16 встановлено, що відповідачі самовільно зайняли приміщення загального користування площею 13,5 кв. м і два приміщення горища.
 
Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 08 серпня 2019 року в задоволенні позовів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Однак реконструйоване горище будинку АДРЕСА_4 розташоване виключно над квартирою відповідача ОСОБА_1 , а відтак позивачами не надано суду жодних належних та допустимих доказів факту порушення їх прав самочинною будовою, тому позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними.
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 25 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено. Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 08 серпня 2019 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким позови ОСОБА_5 , ОСОБА_6 задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4  усунути ОСОБА_5 , ОСОБА_6 перешкоди в користуванні приміщеннями загального користування: площею 13,5 кв. м, яке до 1975 року було кухнею (на поверховому плані позначене літ. «1-1») квартири АДРЕСА_1 , та іншими приміщеннями мезоніну, що над квартирою АДРЕСА_2 , шляхом демонтажу самовільної надбудови і відновлення попереднього стану мезоніну в будинку АДРЕСА_4 .
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що здійснена відповідачами самовільна реконструкція стосується всіх мешканців будинку, оскільки такою реконструкцією змінюються приміщення загального користування, а також  опорні конструкції (конструктивні елементи будинку). Видозміна таких приміщень та конструкцій впливає на права та інтереси всіх співвласників квартир в будинку, тому що частково позбавляє їх прав на такі приміщення та конструктивні елементи будинку та створює для них нові права та обов`язки, несе загрози пошкодження будинку, його руйнування тощо.
 
19 липня 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подали засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 25 травня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Залізничного районного суду міста Львова від 08 серпня 2019 року.
 
Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивачі не надали належних і допустимих доказів факту порушення їх прав самочинною будовою. За змістом статті 376 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 4 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Крім того, апеляційний суд помилково вважав спірні приміщення в будинку приміщеннями загального користування, оскільки вони належали до квартири АДРЕСА_5 , а документів про її ліквідацію у 1975 році немає. Апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду України від 19 листопада     2014 року у справі № 6-180цс14, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 127/27333/16-ц, від 24 липня 2019 року у справі № 369/8107/15-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 685/1537/17-ц, від 10 червня 2020 року у справі № 127/11492/16-ц, від 20 серпня 2020 року у справі № 638/6655/16-ц.
 
Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Судами встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_3 .
 
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_6 в цьому ж будинку.
 
З поверхового плану за 1950 рік, який знаходиться у справі № 462/2634/15-ц та матеріалах інвентаризаційної справи, встановлено, що в житловому будинку по АДРЕСА_4 є мезонін, на якому до 1975 року була розташована квартира АДРЕСА_5 . Згадану квартиру у 1975 році було ліквідовано, приміщення 1-1 та 1-2, що складали цю квартиру, також були ліквідовані як житлові і стали нежитловими приміщеннями спільного користування поряд з приміщенням горища, що також розташоване на мезоніні.
 
Як встановлено судами і не заперечувалося сторонами, відповідачі самовільно, без будь-яких дозвільних документів та проєкту здійснили реконструкцію житлового будинку АДРЕСА_4 шляхом влаштування надбудови мансардного поверху над квартирою АДРЕСА_6 , яка належить їм на праві власності.
 
Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 18 серпня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 16 січня 2018 року, у справі № 462/2808/15-ц встановлено, що: під час проведення мешканцями квартири АДРЕСА_2 надбудови та реконструкції даху без отримання відповідних дозвільних документів і без згоди ОСОБА_5 було демонтовано покрівлю над вказаною квартирою, внаслідок чого відбулося залиття і пошкодження житлової кімнати квартири АДРЕСА_7 цього будинку, де було залито стелю, стіни та підлогу. В подальшому, внаслідок зміни відповідачами конфігурації покрівлі замокання квартири АДРЕСА_7 продовжилися. Так, з акта комісії у складі працівників Львівського комунального підприємства «Сяйво» від 05 листопада 2014 року вбачається, що під час обстеження встановлено, що причиною замокання кімнати квартири АДРЕСА_3 став демонтаж покрівлі під час проведення надбудови та реконструкції даху мешканцями квартири АДРЕСА_6 . 
 
Згідно з висновком експертного будівельно-технічного дослідження від 23 березня 2015 року № 05/15 причиною залиття квартири АДРЕСА_3 є демонтаж даху (покрівлі) житлового будинку під час проведення надбудови та реконструкції даху мешканцями квартири АДРЕСА_2 . Внаслідок такого залиття відбулося потрапляння води (вологи) в конструкцію горищного, міжповерхового перекриття, в конструкцію та на поверхні стін як ліквідованої квартири АДРЕСА_5 , так і житлової кімнати під літ. «2-2» квартири АДРЕСА_3 . Крім того, може бути ускладнене відведення атмосферних вод (утворення сніжного мішка) з місця примикання існуючої покрівлі до стіни надбудови. Здійснення надбудови над квартирою АДРЕСА_6 змінило конфігурацію даху житлового будинку. Внаслідок такої зміни відбулося утворення так званого «снігового мішка» у місці примикання існуючої покрівлі до стіни надбудови. Крім того, причиною залиття приміщення житлової кімнати квартири АДРЕСА_3 могло стати пошкодження існуючої частини покрівлі в місці її примикання до стіни надбудови під час проведення будівельних робіт з реконструкції частини житлового будинку шляхом надбудови мансардного поверху над квартирою АДРЕСА_6 .
 
Висновком від 26 липня 2017 року № 025/17 призначеної судом будівельно-технічної експертизи встановлено кілька можливих причини виникнення і збільшення пошкоджень приміщень квартири АДРЕСА_3 , а саме: незадовільний стан покрівлі житлового будинку з недостатнім стоком атмосферних опадів, який погіршився після реконструкції будинку із заміною покрівлі, а також залиття на час відсутності покрівлі над квартирою АДРЕСА_6 .
 
Таким чином, наявний причинно-наслідковий зв`язок дій відповідачів щодо реконструкції даху із замоканням квартири позивачів.
 
Згідно з висновком експерта від 28 березня 2018 року № 06/18  на даху житлового будинку АДРЕСА_4 наявне місце снігового мішка - замкнутий простір, зона застою води, з якої відсутнє надійне та ефективне водовідведення атмосферних опадів. Такий сніговий мішок розташований у місці примикання існуючого даху житлового будинку над квартирою АДРЕСА_7 до стіни та конструкції даху надбудови над квартирою АДРЕСА_6 . Застій води виникає внаслідок того, що відведенню води, яка стікає по існуючих двох схилах даху, перешкоджають конструкції стін та даху надбудови, внаслідок чого утворився замкнутий простір, де застоюється вода.
 
Позивачі як співвласники квартири АДРЕСА_3 та співвласники інших приміщень будинку його опорних, інженерних конструкцій, конструктивних елементів не давали згоди на здійснення надбудови та реконструкції даху.
 
Скасовуючи рішення місцевого суду і задовольняючи позови ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , апеляційний суд виходив з того, що здійснена відповідачами самовільна реконструкція стосується всіх мешканців будинку, оскільки такою реконструкцією змінюються приміщення загального користування, а також  опорні конструкції (конструктивні елементи будинку). Видозміна таких приміщень та конструкцій впливає на права та інтереси всіх співвласників квартир в будинку, тому що частково позбавляє їх прав на такі приміщення та конструктивні елементи будинку та створює для них нові права та обов`язки, несе загрози пошкодження будинку, його руйнування тощо, докази відповідності такої реконструкції чинним будівельним нормам та правилам відсутні.
 
При цьому апеляційним судом встановлено порушення прав позивачів у зв`язку з самовільною реконструкцією, здійсненою відповідачами.
 
Такі висновки, з урахуванням встановлених апеляційним судом обставин, узгоджуються з правовими висновками у подібних правовідносинах, викладеними в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2021 року у справі № 461/5170/18 (провадження № 61-8979св20), про те, що згідно з положеннями статей 386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. Згідно з частиною третьою статті 375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Відповідно до положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» будівництво повинно здійснюватися з урахуванням вимог містобудівної документації і дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил та затверджується замовником.
 
У вказаній справі Верховний Суд також зазначив, що реконструкція квартири з надбудовою стіни і підняттям конструкції даху повинна бути здійснена відповідно до закону із складанням нового проєкту, який був би погоджений компетентними органами, погоджена з усіма співвласниками квартир у багатоквартирному будинку, де проживають сторони, здійснена відповідно до попередньо складеного проєкту та відповідно до чинних будівельних норм та правил. 
 
Встановивши, що здійснена відповідачами самовільна реконструкція стосується мешканців будинку, впливає на права та інтереси всіх співвласників квартир у будинку, в тому числі позивачів, зокрема частково позбавляє їх прав на видозмінені приміщення та конструктивні елементи будинку, створює для них нові права та обов`язки, несе загрози пошкодження будинку, його руйнування тощо, апеляційний суд в цій справі дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні приміщенням загального користування.
 
Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року у справі № 6-180цс14, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 127/27333/16-ц, від 24 липня 2019 року у справі № 369/8107/15-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 685/1537/17-ц, від 10 червня 2020 року у справі № 127/11492/16-ц, від 20 серпня 2020 року у справі № 638/6655/16-ц, про те, що за змістом частин четвертої та сьомої статті 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об`єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат. З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом. Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови, не заслуговують на увагу, оскільки предметом позову в цій справі є усунення перешкод у користуванні приміщенням загального користування шляхом демонтажу самовільної надбудови і відновлення попереднього стану горища, тобто позовні вимоги стосуються захисту права власності від порушень, не пов`язаних з позбавленням володіння, на підставі статті 391 ЦПК України. Апеляційний суд встановив факт порушення прав позивачів у зв`язку із здійсненням відповідачами самовільної реконструкції, тому висновки апеляційного суду щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні приміщенням загального користування, узгоджуються з правовими висновкми щодо застосування статей 16, 386, 391 ЦК України, викладеними у вказаних постановах Верховного Суду та Верховного Суду України.
 
Доводи касаційної скарги щодо недоведеності порушення прав позивачів у зв`язку із здійсненням самовільної реконструкції зводяться до незгоди з установленими апеляційним судом обставинами та оцінкою доказів.
 
При цьому в оскаржуваному судовому рішенні наведено належне мотивування щодо дослідження та оцінки зібраних у справі доказів.
 
Згідно з частиною першою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).
 
В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
 
В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження           № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання заявників про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Львівського апеляційного суду від 25 травня 2021 року.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на постанову Львівського апеляційного суду від 25 травня 2021 року в справі за позовами ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні приміщенням загального користування.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук   В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко