ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
30 серпня 2021 року           справа №360/5085/20 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів  Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г., розглянув  у  письмовому провадженні апеляційні скарги    Головного управління ДПС у Луганській області та Державної податкової служби України  на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 05 березня 2021 р.   у справі  № 360/5085/20 (головуючий І інстанції суддя  Т.В. Смішлива)  за позовом   ОСОБА_1  до  Державної податкової служби України,  Головного управління ДПС у Луганській області     як відокремленого підрозділу  ДПС         про визнання протиправними та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) і рішення,

                                             ВСТАНОВИВ:

Позивач  у грудні 2020 року звернувся до суду з позовною заявою до   відповідачів, в якій, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив: 
- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Луганській області про сплату боргу (недоїмки) від 09.11.2020 № Ф-59585-52 у розмірі 14260,84 грн.;
- визнати протиправним та скасувати рішення ДПС України від 18.12.2020 за вихідним № 35652/6/99-00-06-03-01-06 про результати розгляду скарги позивача від 27.11.2020 (а.с. 50-51).
Рішенням  Луганського окружного адміністративного суду від 5 березня 2021 року   позов задоволено у повному обсязі.
Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Луганській області про сплату боргу (недоїмки) від 09.11.2020 № Ф-59585-52 у розмірі 14260,84 грн.
Визнано протиправним та скасовано рішення ДПС України від 18.12.2020  № 35652/6/99-00-06-03-01-06 про результати розгляду скарги позивача від 27.11.2020.
Вирішено питання судових витрат (а.с. 118-123).
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції,  відповідачі подали апеляційні скарги, в яких  просили скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги  відповідач 2 вказує на те, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні ДПС у Луганській області як самозайнята особа, яка займається незалежною професійною діяльністю (адвокатська діяльність) з 16.10.2018. Підставою є заява позивача форми 1-ЄСВ. Сума боргу складається з несплачених сум єдиного соціального внеску за IV квартал 2018 та за період з січня 2019 по III  квартал 2020.
Зазначає, що позивач сам звернувся до контролюючого органу з заявою про взяття його на облік. Тобто, мав намір здійснювати адвокатську діяльність незважаючи на факт перебування на той час в трудових відносинах з Луганським державним університетом внутрішніх справ імені Е.О. Дидоренка, де обіймав посаду доцента кафедри державно-правових дисциплін загально університетських кафедр.
Також відповідач 2 та відповідач 1 звертають увагу на те, що оскаржене рішення ДПС України від 18.12.2020 про результати розгляду скарги не є юридично значимим для позивача, не має впливу на суб`єктивні права та його обов`язки.
У відзивах на апеляційну скаргу відповідача 1  та відповідача 2 позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто у письмовому провадженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково  поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , уклав з Луганським державним університетом внутрішніх справ ім. Є.О. Дідоренко в особі ректора Комарницького Віталія Мар`яновича контракт з науково - педагогічним працівником від 01.09.2017 за професією (посадою) доцент структурного підрозділу загально юридичних дисциплін строком (з урахуванням додаткової угоди № 1) до 31.08.2021, що підтверджено копією трудової книжки серії НОМЕР_2 від 05.06.2001  (а.с. 21-26, 32-34).
16.10.2018 на підставі рішення Ради адвокатів Полтавської області № 17 позивач отримав право на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 27).
25.10.2018 позивачем подано до Сєвєродонецького управління ГУ ДФС у Луганській області заяву про взяття його на облік  як платника єдиного внеску з 16.10.2018  зазначивши про місце роботи (якщо робота - за наймом) доцент кафедри державно-правових наук Луганського державного університету внутрішніх справ ім. Є.О. Дідоренко, код КВЕД 69.10. діяльність у сфері права, що підтверджено реєстраційними та обліковими  даними, повідомлення про взяття на облік платника єдиного внеску № 1812148000020 від 25.10.2018  та довідкою про взяття на облік платника податків № 1812140700016 від 25.10.2018 (а.с. 28-29, 67, 89).
17.06.2020 позивачем подано звітну податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2019 рік, у якій зазначено про відсутність доходів (а.с. 30-31).
09.11.2020 ГУ ДПС України у Луганській області  сформовано та направлено позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-59585-52, а також вказано, що сума боргу позивача станом на 31 жовтня 2020 року становить 14260,84 грн., у тому числі недоїмка - 14260,84 грн. (а.с. 32, 68).
Згідно з даними інтегрованої картки за кодом класифікації доходів бюджету 71040000 станом на 31 жовтня 2020 року за позивачем обліковується недоїмка по сплаті єдиного внеску для фізичних осіб - підприємців, в  тому числі які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, в сумі 14260,84 грн. (а.с. 66).
Розрахунком боргу з єдиного соціального внеску по особі, яка провадить незалежну професійну діяльність за вимогою про сплату боргу (недоїмки) № Ф-59585-52 за кодом класифікації доходів бюджету 71040000, залишок непогашеного грошового зобов`язання позивача складає 14260,84 грн. (а.с. 74).
Позивачем 27.11.2020 направлено на адресу Державної податкової служби України скаргу на вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-59585-52 від 09.11.2020 (а.с. 33-39).
Рішенням від 18.12.2020 № 35652/6/99-00-06-03-01-06 ДПС України скаргу позивача на вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-59585-52 від 09.11.2020 залишено без задоволення, а оскаржувану вимогу залишено без змін (а.с. 40а-42).
З довідки про нараховану заробітну плату та єдиний соціальний внесок  № 97 від 22.11.2019 вбачається, що ОСОБА_1 працює у ЛДУВС імені Е.О. Дідоренка на посаді доцента, форма працевлаштування основна, за період з жовтеня 2018 року по жовтень 2019 року йому щомісяця нараховувалась заробітна плата та сплачувався ЄСВ (22%) у розмірі не менше мінімального страхового внеску (а.с. 112, 115).  
За змістом довідки про нараховану заробітну плату та єдиний соціальний внесок № 126 від 26.11.2020 ОСОБА_1 працює у ЛДУВС імені Е.О. Дідоренка на посаді доцента, форма працевлаштування основна, за 2019 рік йому щомісяця нараховувалась заробітна плата та сплачувався ЄСВ (22%) у розмірі не менше мінімального страхового внеску (а.с. 44).  
В довідці про доходи № 202 від 04.03.2021 вказано: ОСОБА_1 у 2020 році працював у ЛДУВС імені Е.О. Дідоренка на посаді доцента, форма працевлаштування основна, у 2020 році йому щомісяця нараховувалась заробітна плата та сплачувався ЄСВ (22%) у розмірі не менше мінімального страхового внеску (а.с. 116).
Довідкою про доходи № 203 від 04.03.2021 підтверджено, що позивач з вересня по грудень 2020 року працював на посаді старшого викладача, форма працевлаштування внутрішній сумісник, та йому нараховано за вказаний період заробітну плату, з якої сплачено ЄСВ (а.с. 117).
Спірним у даній справі є правомірність прийняття відповідачем вимоги   про сплату боргу (недоїмки) від 09.11.2020 № Ф-59585-52 у розмірі 14260,84 грн. та прийняття ДПС України рішення   від 18.12.2020 за вихідним № 35652/6/99-00-06-03-01-06 про результати розгляду скарги позивача від 27.11.2020.
При вирішенні справи  суд виходить з наступного. 
За унормуванням пп. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
Адвокатська діяльність за пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI)  - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Відповідно до частини третьої статті 4 Закону № 5076-VI адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).
Статтею 13 Закону № 5076-VI визначено, що адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.
Адвокатське об`єднання є юридичною особою, створеною шляхом об`єднання двох або більше адвокатів (учасників), і діє на підставі статуту (ч. 1  статті 15 Закону № 5076-VI).
Згідно з частиною першою статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (пункт 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI).
Абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI окреслено: платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI визначено, що до платників єдиного внеску віднесено також осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону               № 2464-VI (в редакції, чинній з 01.01.2017) єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Статтею 9 Закону № 2464-VI занотовано таке:
- сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів для його зарахування, крім єдиного внеску, який сплачується в іноземній валюті розташованими за межами України підприємствами, установами, організаціями (у тому числі міжнародними) за працюючих у них громадян України та громадянами України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - договір про добровільну участь) (частина п`ята);
- єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку (частина сьома);
- платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок (частина восьма);
- єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (частина дванадцята).
В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На підставі наведеного можливо зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
З огляду на предмет спору у цій справі та встановлені обставини в розрізі системного аналізу наведених норм права, суд дійшов висновку, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу  лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 160/3114/19, від 04.12.2019 у справі № 440/2149/19 та від 03.12.2020 у справі № 140/2122/19.
Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI, на якому наполягають відповідачі щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в податкових органах і мають свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, та які одночасно перебувають у трудових відносинах в межах цієї діяльності, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Суд зазначає, що позивач отримав з 16.10.2018 право здійснювати незалежну професійну адвокатську діяльність індивідуально і за 2019 рік ним самостійно подано звіт про відсутність сум отриманого доходу від такої діяльності.
Разом з тим, ще до отримання права здійснювати незалежну професійну діяльність, позивач у 2017 році уклав контракт з Луганським державним університетом внутрішніх справ імені Е.О. Дідоренка, який є строковим трудовим договором, а тому був найманим працівником - доцентом кафедри державно-правових наук Луганського державного університету внутрішніх справ ім. Є.О. Дідоренко (далі - ЛДУВС). 
За період, значений у спірній вимозі про сплату боргу (недоїмки), роботодавець (ЛДУВС) сплачував за позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством, що не заперечується відповідачами та підтверджується матеріалами справи.
Доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження адвокатської діяльності індивідуально судом не встановлено, а відповідачами не надано, у зв`язку з чим відповідно до частини першої статті 86 КАС України обставини відсутності у позивача протягом 2018-2020 років доходу від провадження незалежної професійної адвокатської діяльності окремо від доходів, не підлягають доказуванню.
Приписи пункту 63.1 статті 63 Податкового кодексу України передбачають: облік платників податків ведеться з метою створення умов для здійснення контролюючими органами контролю за правильністю нарахування, своєчасністю і повнотою сплати податків, нарахованих фінансових санкцій, дотримання податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.
За цих обставин варто зазначити, що наявність у позивача свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є доказом здійснення адвокатської діяльності та отримання від такої діяльності доходу.
Суд звертає увагу на той факт, що позивач працював на посаді за основною формою працевлаштування. Не змінює вищенаведеного і факт перебування особи на обліку в податкових органах, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється податковим органом незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.
Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом зокрема у постановах від 27.11.2019  у справі № 160/3114/19, від 05.12.2019 у справі № 260/358/19, від 23.01.2020 у справі № 480/4656/18, від 27.02.2020 у справі № 440/5632/18 та від 05.11.2020 у справі № 460/2442/19.
Також відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява № 39766/05), «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06), які відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права.
Оскільки судами встановлено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 09.11.2020 № Ф-59585-52 охоплює період, в якому позивач був взятий на облік осіб як самозайнята особа перебуваючи у трудових відносинах з роботодавцем, який сплачував єдиний соціальний внесок у більшому від мінімального розмірі, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про визнання протиправною та скасування  вимоги Головного управління ДПС у Луганській області про сплату боргу (недоїмки) від 09.11.2020 № Ф-59585-52 у розмірі 14260,84 грн.
Щодо позовних вимог про  визнання протиправним та скасування рішення ДПС України від 18.12.2020 за вихідним № 35652/6/99-00-06-03-01-06 про результати розгляду скарги  позивача  від  27.11.2020, суд зазначає наступне.
Аналіз приписів п.п.56.1,  56.2  та 56.10 ст.56 Податкового кодексу України    свідчить про те, що законодавцем дійсно закріплено право платника податків на оскарження рішення податкового органу, прийнятого за результатами розгляду його скарги, до суду.
Водночас згідно з частиною першою  статті 5 КАС України  (в редакції, яка діє на час розгляду справи)  кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист
Тобто, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.  Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків; тобто, припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.
Так, рішення суб`єкта владних повноважень є такими, що порушує права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, такі рішення прийняті владним суб`єктом поза межами визначеної законом компетенції, а, по-друге, оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.
Оскільки рішення ДПС України від 18.12.2020 за вихідним № 35652/6/99-00-06-03-01-06 про результати розгляду скарги позивача від 27.11.2020 прийнято за наслідками вирішення податкового спору в досудовому порядку та не є актами реалізації контролюючими органами повноважень у сфері управлінської діяльності і не породжують для платника жодних правових наслідків,  то правові підстави для визнання його незаконним та скасування відсутні, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.
Зазначена позиція суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеній в   постановах від 3 квітня 2020 року у справі № 826/4114/18, від 08.09.2020 у справі № 826/24880/15. 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин згідно ч. 5 ст. 242 КАС України суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За таких обставин,  оскільки рішення  ДПС України про результати розгляду скарги не є юридично значимим для позивача, оскільки не має безпосереднього впливу на його суб`єктивні права та обов`язки, шляхом позбавлення його можливості реалізувати належне йому право, а тому безпосередньо не порушує права та інтереси позивача, а відтак слід  відмовити  у задоволенні позову в цій частині.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції допустив  порушення норм матеріального права  щодо  задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення ДПС України від 18.12.202 про результати розгляду скарги позивача від 27.11.2020, а тому таке рішення підлягає частковому скасуванню у  відповідній частині.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.  В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України). 
У контексті оцінки доводів касаційної скарги Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За унормуванням п. п. б п. 4 ч. 1 ст. 322 КАС України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При частковому задоволенні позову за частиною третьою статті 139 КАС України судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.
При зверненні до суду з позовом позивачем сплачено судовий збір в сумі 1681,60 грн., що підтверджено квитанціями № 27-1758К від 28.12.2020 та № 27-1529К від 06.01.2021 (а.с. 20, 52).
Таким чином, необхідним  є  стягнення судового збору у розмірі 840, 80 грн. за  рахунок бюджетних асигнувань відповідача 1.
Керуючись ст. ст. 205, 308, 311, 315, п. 4 ч. 1 ст. 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,  
                                              ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги  Головного управління ДПС у Луганській області та Державної податкової служби України  на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 05 березня 2021 р.    -  задовольнити частково.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 05 березня 2021 р.   у справі  № 360/5085/20 -  скасувати в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення ДПС України від 18.12.2020  № 35652/6/99-00-06-03-01-06 про результати розгляду скарги ОСОБА_1 від 27.11.2020.
В цій частині прийняти нову постанову.
У задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення ДПС України від 18.12.2020  № 35652/6/99-00-06-03-01-06 про результати розгляду скарги   ОСОБА_1 від 27.11.2020  - відмовити.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань   Державної податкової служби України (код ЄДРПОУ 43005393, юридична адреса - Львівська площа, 8, м. Київ, 04053) на користь   ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою - АДРЕСА_2 ) судовий збір в сумі 840,80 грн. (вісімсот сорок грн.) 80 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не  підлягає касаційному оскарженню крім  випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.  
Повне  судове  рішення  складено  30 серпня 2021 року.

Колегія суддів:                                                                                       Г.М. Міронова
                                                                                                                 
                                                                                                               А.В. Гайдар
                                                                                                           
                                                                                                               Е.Г. Казначеєв