Ухвала
Іменем України
 
10 серпня 2021 року
м. Київ
 
справа № 521/21224/13-ц
провадження № 61-12248ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 23 червня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просила: визнати за нею та відповідачем право власності за кожним на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_1 на її користь: грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки КАМАЗ 5511 (зелений), 1991 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , в розмірі 84 785 грн; грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки MAN TGA 18.410 (червоний), 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , в розмірі 199 340 грн; грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки IVECO EUROCARGO 150Е18 (червоний), 1996 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , в розмірі 98 475 грн; грошову компенсацію вартості 1/2 частини автопричепа ОДАЗ 9370, 1984 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , в розмірі 14 220 грн; грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки KIA SORENTO, 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , в розмірі 111 229 грн, а також - зобов`язати ОСОБА_1 не чинити їй перешкоди у користуванні будинком з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 шляхом вселення її до вказаного будинку.
 
Позов ОСОБА_2 мотивовано тим, що з 21 листопада 2003 року до 22 січня 2013 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, за час якого вони за спільні кошти придбали рухоме і нерухоме майно, яке в силу вимог статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) є спільним майном подружжя, і кожному з них належить по 1/2 його частині. Однак ОСОБА_1 відмовляється добровільно здійснити поділ спільного майна.
 
Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 19 липня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надала належних, допустимих та переконливих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог, а також - доказів порушення її прав відповідачем. Натомість відповідач надав докази на підтвердження того, що спірний будинок придбано ним за кошти, отримані від продажу належного йому будинку, а транспортні засоби придбано до укладення шлюбу в період з липня 2006 року до січня 2013 року, тому вони не є спільним майном подружжя.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 23 червня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задоволено. Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 19 липня 2018 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності за кожним на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод у користуванні будинком з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_2 до вказаного будинку. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 : грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки КАМАЗ 5511 (зелений), 1991 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , в розмірі 84 785 грн; грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки MAN TGA 18.410 (червоний), 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , в розмірі 199 340 грн; грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки IVECO EUROCARGO 150Е18 (червоний), 1996 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , в розмірі 98 475 грн; грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки KIA SORENTO, 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , в розмірі 111 229 грн; грошову компенсацію вартості 1/2 частини автопричепу ОДАЗ 9370, 1984 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , в розмірі 14 220 грн, а всього - 508 049 грн.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що положення статей 69, 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Спірне майно, яке просила поділити позивач, набуте сторонами під час шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу. Відповідач не надав належних і достатніх доказів на спростування презумпції спільності майна подружжя, а встановлені під час судового розгляду обставини дають підстави для висновку про обґрунтованість позовних вимог.
 
21 липня 2021 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 23 червня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
 
Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що спірне домоволодіння хоча й було придбане під час шлюбу, але за кошти, отримані внаслідок продажу транспортних засобів та будинку, які належали йому до реєстрації шлюбу на праві особистої приватної власності. Спірні транспортні засоби були придбані ним в період, коли сторони не проживали разом і не підтримували подружніх стосунків. Сам факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Суд апеляційної інстанції грубо порушив норми процесуального права, так як не дослідив і не дав оцінки зібраним у справі доказам. Крім того, апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18.
 
Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Судами встановлено, що 21 листопада 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_5 , повторно виданим 27 листопада 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі Одеського міського управління юстиції.
 
22 січня 2013 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_6 , виданим 22 січня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі Одеського міського управління юстиції.
 
На підставі договору купівлі-продажу від 10 грудня 1996 року ОСОБА_1 набув право власності на жилий будинок АДРЕСА_2 .
 
07 квітня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , було укладено договір купівлі-продажу, згідно з яким відповідач придбав будинок АДРЕСА_1 . На виконання зазначеного договору ОСОБА_1 сплатив суму, еквівалентну 55 000 доларам США.
 
Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 03 червня 2005 року вказаний договір визнано дійсним та визнано за ОСОБА_1 право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 .
 
Згідно з договором купівлі-продажу від 19 серпня 2005 року ОСОБА_1 продав належний йому на праві власності будинок АДРЕСА_2 ОСОБА_6 .
 
Довідкою Центру № 2 надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговуванням, Одеси управління Державтоінспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області від 26 червня 2014 року фактично підтверджений факт придбання відповідачем автотранспортних засобів, в тому числі причепа ОДАЗ 0370, № шасі НОМЕР_7 , в період перебування у шлюбі з позивачем.
 
За нотаріально посвідченою згодою дружини ОСОБА_2 30 листопада 2011 року за договором купівлі-продажу було придбано жилий будинок АДРЕСА_3 , який в подальшому було продано також в період шлюбу.
 
Апеляційний суд встановив, що будинок АДРЕСА_1 , автомобілі КАМАЗ 5511, 1991 року випуску, МАN ТGА 18.410, 2004 року випуску, ІVЕСО 150Е18, 1996 року випуску, КІА SОRЕNТO, 2003 року випуску, та причіп ОДАЗ 9370 1984 року випуску, є об`єктами спільної сумісної сторін.
 
Згідно з висновками експертних автотоварознавчих досліджень № 17-4332 та № 17-4336 середньоринкова вартість на 02 жовтня 2017 року автомобіля КАМАЗ 5511, 1991 року випуску, складає 169 570 грн, автомобіля МАN ТGА 18.410, 2004 року випуску, - 398 680 грн, автомобіля ІVЕСО 150Е18, 1996 року випуску, - 196 950 грн, автомобіля КІА SОRЕNТO, 2003 року випуску, - 222 458 грн, причепа ОДАЗ 9370 1984 року випуску, - 28 440 грн.
 
У зв`язку з цим апеляційний суд дійшов висновку про визнання за кожною із сторін права власності по 1/2 частині домоволодіння АДРЕСА_1 , а також - про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частини вартості кожного із вказаних транспортних засобів, всього в сумі 508 049 грн, оскільки вони були відчуженні ОСОБА_1 без згоди ОСОБА_2 , за винятком автомобіля КІА SОRЕNТO, 2003 року випуску, вартістю 222 458 грн, та причепа ОДАЗ 9370 1984 року випуску, вартістю 28 440 грн, якими фактично користується ОСОБА_1 .
 
При цьому апеляційний суд виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 фактично постійно користується двома згаданими транспортними засобами, то за змістом частини третьої статті 358 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) ОСОБА_2 має право на отримання від нього компенсації в розмірі 1/2 частини вартості автомобіля КІА SОRЕNТO, 2003 року випуску, та причепа ОДАЗ 9370 1984 року випуску.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції і ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд застосував правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі      № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), про те, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
Наведене також узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18).
 
Також апеляційним судом враховано, що вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
 
Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року у справі № 487/3037/16-ц (61-10744св20).
 
Встановивши обсяг спільно нажитого майна сторін, а також те, що спірне майно набуте сторонами під час шлюбу, апеляційний суд правильно виходив з того, що таке майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
 
Презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї передбачає, що вчинки будь-якого з подружжя здійснюються у спільних, а не у власних інтересах. Той з подружжя, хто проти цього заперечує, має довести, що кошти були витрачені не у спільних, а в особистих інтересах.
 
Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року у справі № 359/2653/18 (провадження № 61-9557св21).
 
Дослідивши зібрані у справі докази та встановивши, що ОСОБА_1 не надав належних і достатніх доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на спірне майно, яке набуте сторонами в період шлюбу, апеляційний суд дійшов правильного висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог.
 
Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, про те, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, не заслуговують на увагу, оскільки висновки апеляційного суду, викладені в оскаржуваному судовому рішення, не суперечать наведеним правовим висновкам Верховного Суду України та Верховного Суду. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу дійсно не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, так як той з подружжя, хто проти поширення правового режиму спільного сумісного майна, може спростувати презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, надавши відповідні докази. Так, у разі придбання спірного майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Водночас тягар доказування таких обставин покладено на особу, яка заперечує проти поширення правового режиму спільного сумісного майна.
 
Аргументи заявника про те, що спірне майно придбане за його особисті кошті, зводяться до незгоди з установленими апеляційним судом обставинами та оцінкою доказів.
 
Згідно з частиною першою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).
 
В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
 
З огляду на необґрунтованість доводів касаційної скарги щодо застосування апеляційним судом норм права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, не може бути підставою для відкриття касаційного провадження у справі посилання заявника на недослідження судами зібраних у справі доказів.
 
В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження           № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання ОСОБА_7 про зупинення виконання постанови Одеського апеляційного суду від 23 червня 2021 року.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 23 червня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	В. А. Стрільчук   В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко