УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
23 липня 2021 року
м. Київ
 
справа № 495/1419/16-ц
провадження № 61-11588ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , в інтересах якої діє піклувальник ОСОБА_2 ,
відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення 
Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 лютого 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 24 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє піклувальник ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності,
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2016 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє піклувальник ОСОБА_2 , звернулася з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності.
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 лютого 2019 року позов задоволено. 
Витребувано у ОСОБА_4 6/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві власності.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 6/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 .
Постановою Одеського апеляційного суду від 24 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. 
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 лютого 2019 року в частині задоволення вимоги про визнання права власності скасовано і ухвалено у цій частині нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову у цій частині. 
У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
Не погоджуючись із рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 лютого 2019 року та постановою Одеського апеляційного суду від 24 червня 2021 року, ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
Підставою касаційного оскарження рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 лютого 2019 року та постанови Одеського апеляційного суду від 24 червня 2021 року заявник вказує неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27 квітня 2021 року у справі № 18/30, від 27 травня 2020 року у справі № 641/9904/16-ц, від 13 лютого 2018 року у справі № 910/3496/17, у постанові Верховного Суду України від 25 січня 2017 року у справі № 916/2131/15 
(пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції. 
Ухвалюючи рішення і задовольняючи позов в частині витребування майна з чужого незаконного володіння, Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області виходив із того, що ОСОБА_1 на праві власності належить домоволодіння АДРЕСА_1 , 6/100 часток якого вибуло з її володіння проти її волі. 
З висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову у цій частині суд апеляційної інстанції погодився з огляду на те, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права.
Судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи установлено, що рішенням Білгород-Дністровського міського суду Одеської області від 4 липня 1996 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 . Стягнено зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 284 920 000 карбованців. 
28 березня 1997 року ОСОБА_6 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу 6/100 часток домоволодіння. 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 6/100 часток домоволодіння належали ОСОБА_6 на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області суду від 22 березня 2006 року, яким визнано дійсним договір купівлі-продажу 6/100 часток домоволодіння від 28 березня 1997 року та визнано за ОСОБА_6 право власності на вказане майно.
17 січня 2012 року ОСОБА_4 , яка діяла від імені ОСОБА_6 , та ОСОБА_3 укладено договір дарування 6/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 . 
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 30 жовтня 2012 року скасовано рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 березня 2006 року і ухвалено нове, яким у задоволені позову 
ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання угоди купівлі-продажу майна дійсною та визнання права власності відмовлено.
Також судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи установлено, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 22 січня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла піклувальник ОСОБА_2 , відхилено; апеляційну скаргу ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , які діяли в інтересах ОСОБА_6 задоволено.
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 травня 2014 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла піклувальник ОСОБА_2 , до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.
Рішення Білгород-Дністровського районного суду Одеської області від 23 травня 2014 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла піклувальник ОСОБА_2 , до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про виселення залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 травня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла піклувальник ОСОБА_2 , відхилено.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 14 квітня 2015 року ОСОБА_3 подарував 6/100 часток домоволодіння ОСОБА_4 . 
У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. 
Суди попередніх інстанцій з поданих сторонами доказів установили, що ОСОБА_1 є власником домоволодіння АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 відмовлено у визнанні угоди купівлі-продажу майна 28 березня 1997 року дійсною та визнанні права власності на це майно, тому остання не мала права відчужувати його на користь ОСОБА_3 , який подарував майно ОСОБА_4 . 
Судами установлено, що ОСОБА_1 доведено вибуття спірного спірне майна з її володіння поза її волею, тому суди дійшли висновку про обґрунтованість вимог позивача через наявність порушеного права, за захистом якого вона звернулася до суду.
Урахувавши встановлені обставини, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. 
Посилання заявника на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27 квітня 2021 року у справі № 18/30, від 27 травня 2020 року у справі № 641/9904/16-ц, від 13 лютого 2018 року у справі № 910/3496/17, у постанові Верховного Суду України від 25 січня 2017 року у справі № 916/2131/15, відхиляються касаційним судом оскільки правовідносини у вказаній справі не є подібними із правовідносинами у справі № 495/1419/16-ц. 
Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».
З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ОСОБА_4 на рішення Білгрод-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 лютого 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 24 червня 2021 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.  
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у 
матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Оскільки оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими, ухваленими із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_4 на рішення Білгрод-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 лютого 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 24 червня 2021 року суд відмовляє. 
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Білгрод-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 лютого 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 24 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє піклувальник ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності. 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                            С. О. Карпенко 
В. М. Ігнатенко 
В. А. Стрільчук