ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 липня 2021 р. 	Справа № 480/7883/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Мінаєвої О.М.
суддів: Калиновського В.А. ,  Кононенко З.О. 
за участю секретаря судового засідання  Лисенко К.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 17.03.2021 року, головуючий суддя І інстанції: О.О. Осіпова, м. Суми, повний текст складено 05.04.21 року у справі № 480/7883/20
за позовом          ОСОБА_1      
до                        Державної міграційної служби України      
третя особа -     Управління Державної міграційної служби України в Сумській області   
про визнання неправоміним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа - Управління Державної міграційної служби України в Сумській області, в якому просив суд:
- визнати рішення відповідача № 392-20 від 25 вересня 2020 року неправомірним та скасувати його;
- зобов`язати відповідача переглянути рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 17.03.2021 року у справі № 480/7883/20 відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії. 
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим у зв`язку з тим, що судом було неправильно та не повно встановлено обставини, які мають важливе значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що позивач змушений залишатися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці, а також свободі в ОСОБА_2 , оскільки в разі повернення на батьківщину йому загрожує небезпека, оскільки в Палестині тривають протистояння між угрупуваннями «ФАТХ» та «ХАМАС». Кордони країни його походження - Палестини закриті, оскільки там тривають протистояння між Ізраїлем та угрупуванням «ХАМАС», під час яких загинуло багато родичів та друзів позивача та зруйнований будинок, у якому він жив із сім`єю. Позивач вважає, що в нього є обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання, раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи. Позивач боїться застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини; він не може і не бажає повернутися до країни походження - ОСОБА_2 внаслідок зазначених побоювань. За таких обставин, з врахуванням нинішньої політичної ситуації в Палестині, позивач побоюється повертатися до своєї батьківщина, він боїться стати там жертвою переслідувань або жертвою незаконного вироку через свої політичні погляди та переконання та через політичні погляди його родини. Позивач вважає, що у відповідача не було підстав для висновку про необґрунтованість його заяви по оформленню документів для вирішення питання щодо надання йому статусу біженця або визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідачем та третьою особою надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено доводи щодо безпідставності вимог апеляційної скарги.
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального пристрою згідно ч. 4 ст. 229 КАС України не здійснюється.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що   ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особа без громадянства ( ОСОБА_3 , уродженець м. Хан-Юніс, Сектор Газа, Палестинська автономія, за національністю – араб, за релігійним переконанням – мусульманин, вдовець, має середню спеціальну освіту – в 2006 році закінчив медичний коледж в м. Хан-Юніс та упродовж 6 років (з 2009 до 2015) працював медбратом в лікарнях цього ж міста. 
01.12.2017 р. ОСОБА_1 прибув до України з метою навчання в Сумському державному педагогічному університеті імені А.С. Макаренка за маршрутом: Сектор Газа – Єгипет (Каїр) – автомобільним транспортом, Єгипет (Каїр) – Туреччина (Стамбул) – Україна (Бориспіль) – повітряним транспортом. 
Після успішного закінчення підготовчого факультету вищевказаного навчального закладу він мав намір вступити на медичний факультет Сумського державного університету, але не встиг вчасно подати всі необхідні документи. Рішенням УДМС України в Сумській області від 17.07.2017 р. № 290 його посвідку на тимчасове проживання скасовано.
08.08.2017 р. позивач вперше звернувся до Управління ДМС України в Сумській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В своєму клопотанні він зазначав, що в Секторі Газа відбуваються військові дії, які загрожують його життю. Також, він побоювався, що в разі повернення на батьківщину його сім`я може зруйнуватися, оскільки через закриття єгипетською стороною прикордонного пункту пропуску «Рафах» він не зможе повернутися до України, а дружина, громадянка України, не хоче виїжджати до ОСОБА_2 .
Рішенням ДМС України від 17.11.2017 р. № 440-17 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі того, що відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», яке він оскаржив у судовому порядку.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 22.02.2018 р. у справі №818/2064/17, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 09.07.2018р., в задоволенні адміністративного позову  ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України,  третя особа - Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про визнання протиправним і скасування рішення №440-17 від 17.11.2017 р. та зобов`язання повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відмовлено за необґрунтованістю.
В подальшому позивач звернувся за захистом, 17.12.2018 р. йому була видана довідка № 007824. 
Також, 17.12.2018 р. позивач звернувся із заявою, в якій просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У своїй заяві ОСОБА_1 зазначив, що він покинув Палестину через утиски терористичної організації ХАМАС, яка в разі непокори застосовує покарання - убивства. Також позивач зазначив, що він утік від війни в Палестині з Ізраїлем. В заяві позивач зазначив те, що він є противником режиму ХАМАС і виступав з критикою діяльності даної організації, в результаті чого був затриманий та протягом дня утримувався під арештом. Крім того в країні ведуться постійні бойові дії, проводиться хаотичний обстріл житлових районів, відсутні електрика, їжа, вода. В місті панує безробіття та ОСОБА_4 . Також позивач скаржився на те, що ОСОБА_2 можливо залишити лише через ОСОБА_5 та Ізраїль, однак обидві країни не випускають палестинців, кордони тривалий час перекриті.
Згідно з повідомленням управління ДМС України в Сумській області від 03.05.2019 р. № 18 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення ДМС України від 18.04.2019 р. № 148-19.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 22.10.2019 р. у справі №480/1656/19, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 20.02.2020р.,  адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України,  третя особа, яка - Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити дії задоволено. Визнано протиправним і скасовано рішення Державної міграційної служби України №148-19 від 18.04.2019 р. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 17.12.2018 р.
Підставою для такого висновку суду стало те, що «відповідачем не в повному обсязі досліджено інформацію про країну походження станом на час прийняття рішення. Так, інформація стосувалася періоду з 2015 по 2018 роки, у відповідності до якої, не можливо встановити беззаперечний факт того, що спірна територія є безпечною. Крім того, інформація про країну походження у 2019 році свідчить про те, що на території ОСОБА_2 продовжує існувати обмеження для палестинців в пересуванні території, ведуться обстріли, ситуація на сьогодні є нестабільною, має місце різке зростання вбивств і кількості травм, пов`язаних з ізраїльсько-палестинськими військовими діями».
На виконання вказаного вище рішення Сумського окружного адміністративного суду Держаною міграційною службою України прийнято рішення від 01.06.2020 р. № 26-20 про повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з якою позивач 17.12.2018 р. звернулася до Управління ДМС України в Сумській області. 
На основі вивчення наданих позивачем матеріалів, а також інформації по країні походження (Палестина), протоколів співбесід, ДМС України прийнято рішення № 392-20 від 25.09.2020 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
Не погоджуючись із цим рішенням № 392-20 від 25.09.2020 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач знову звернувся із позовом до суду.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості рішення ДМС України № 392-20 від 25.09.2020 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та відсутності підстав для його скасування.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. 
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовідносини з приводу визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, унормовані Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", який набув чинності 04.08.2011 року.
Згідно з положеннями пункту 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до пункту 13 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.
Слід зазначити, що приписами п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 визначено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Також колегія суддів звертає увагу, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.
За таких обставин, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.
Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.
Так, частиною 5 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1  чи  13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Частиною 1 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Відповідно до ч. 7 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, визначені статтею 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні. 
З матеріалів справи встановлено, що підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, став висновок відповідача про відсутність стосовно заявника умов, передбачених  Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Згідно пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Згідно з позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Відповідно до п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Колегія суддів встановила, що серед нових обставин звернення за захистом позивач називає існування у нього проблем з угрупуванням ХАМАС, які почалися в 2008 році, після військового перевороту в Секторі Газа, та через які він і виїхав з країни. Не сприймаючи діючу в Секторі Газа владу, яка забороняла збиратися молодим людям у групи, приймала закони, які не захищали інтереси народу, він почав висловлювати незгоду з політикою ХАМАС, внаслідок чого його затримували та помішували до в`язниці. Таких випадків було декілька, але він зміг пригадати лише три. Також, позивач стверджує, що його розшукують представники ХАМАС.
За твердженнями позивача, під час його першого звернення за захистом він не повідомляв про вищезазначені обставини, оскільки побоювався, що в Україні можуть знаходитися особи, які підтримують ХАМАС. 
Здійснюючи аналіз вищезазначених тверджень з метою оцінки їх правдоподібності (імовірності), слід зазначити, що відповідно до пункту 205 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців), УВКБ ООН, Женева, 1992) до обов`язків позивача входить: говорити правду і надавати сприяння особі, яка здійснює перевірку, у встановленні фактів; намагатися для підтвердження своїх доводів представити всі докази, якими він володіє, і задовільним чином пояснювати відсутність доказів. Він повинен, у разі необхідності, намагатися представити додаткові докази, а також дати логічно послідовні пояснення усіх причин, на які він посилається для підтвердження свого клопотання.
З матеріалів справи встановлено, що на підтвердження своїх слів щодо переслідування з боку ХАМАС позивачем надано копію листа про виклик його до поліції, аналізом якого встановлено, що до територіального підрозділу ДМС надано фотокопію документу з перекладом на українську мову. Відповідно до змісту документа, в ньому міститься лише запрошення прибути до поліції 17 січня 2017 року та вказана дата отримання документа 20 січня 2017 року.
За словами ОСОБА_1 , зазначений лист отримала його родина, коли його не було вдома. Вже перебуваючи в Україні, фотокопію документа йому надіслав брат через Інтернет (протокол співбесіди від 20.01.2019 р.). Однак, під час повторного розгляду заяви він повідомив, що точно не знає, де родичі його взяли, але припускає, що цей документ вони отримали від якогось його товариша (протокол від 09.07.2020 р.).
Також, позивачем на співбесідах були надані суперечливі свідчення щодо змісту самого документа. 
Так, на співбесіді від 09.07.2020 р. він спочатку стверджує, що це документ про арешт та запевняє, що в ньому йдеться мова про його розшук ОСОБА_6 , проте згодом повідомляє, що в документі його запрошують терміново з`явитися до ХАМАС, не пояснюючи причину.
Позивач надав суперечливі та непослідовні твердження щодо підстав його переслідування з боку ХАМАС.
Так, на співбесіді від 09.07.2020 р. він стверджував, що проблеми з ХАМАС у нього почалися з 2008 року після військового перевороту в Секторі Газа, оскільки він не сприймав владу ХАМАС, яка забороняла збиратися молодим людям у групи, приймала закони, які захищали інтереси влади, а не народу. Однак, на співбесіді від 27.12.2018 р. він повідомляв, що його переслідування почалися в 2009- 2010 роках; а на співбесіді від 20.01.2019 р. уточнив, що проблеми виникли в 2009 році.
Під час повторного розгляду заяви (співбесіда від 09.07.2020 р.) позивач спочатку стверджував, що висловлював свою незгоду з політикою ХАМАС на зібраннях молодих людей, які не зважаючи на заборону, збиралися разом та обговорювали дії влади, проте згодом змінив твердження та повідомив, що стосовно політики ХАМАС спілкувався з однодумцями лише по телефону, оскільки через існуючу заборону масових зібрань та загрозу бути арештованим чи зазнати фізичного насилля в Секторі Газа не можливо було здійснювати будь-які активні дії. Однак, під час співбесіди від 27.12.2018 р. він заявляв, що висловлював свою думку в Інтернеті - на своїй сторінці Facebook, та особисто збирав молодих людей, серед яких поширював свої погляди. На співбесідах від 20.01.2019 р. та від 06.03.2019 р. він теж підтвердив, що виступав проти ХАМАС в Інтернеті.
Крім того не є детальними та послідовними твердження позивача щодо його затримань та арештів, через що виникає обґрунтований сумнів в їх правдивості. 
Так, на співбесіді від 09.07.2020 р. він повідомив, що таких випадків було декілька, але він зміг пригадати лише три. Хоча раніше повідомляв, що чотири рази був арештованим та перебував у в`язниці по декілька днів.
Під час співбесід від 27.12.2018 р., 20.01.2019 р., 06.03.2019 р. ОСОБА_1 назвав різні дати його затримання та строки утримання у в`язниці, що дає підстави для висновку про неправдоподібність його тверджень з цього приводу. До того ж, під час повторного розгляду заяви він взагалі назвав лише приблизну дату його першого затримання та арешту - травень 2008 року, а дати інших уточнити не зміг, сказавши, що їх не пам`ятає.
В твердженнях позивача щодо обставин його затримання в 2008 році встановлено суттєві суперечності. Так, на співбесіді від 06.03.2019 р. він стверджує, що коли їхав з друзями з університету додому, один з хлопців вийшов з машини і попросив зачекати, а згодом прийшли 5 представників ХАМАС і забрали позивача. А на співбесіді від 09.07.2020 р. повідомив, що його арештували в якомусь місце, коли він вийшов з університету.
Також, суперечливими є і його твердження щодо арешту в 2013 р. чи 2014 р. 
Зокрема, на співбесіді від 20.01.2019 р. позивач повідомив, що третій раз його забрали, коли він вночі сидів на вулиці зі своїми друзями біля будинку, де жив, а на співбесіді від 06.03.2019 р. - що він приїхав до ХАМАС на письмовий виклик і його арештували. Однак, на співбесіді від 09.07.2020 р. він суттєво змінив твердження та повідомив, що в 2014 році його хотіли арештувати, він отримав документ від ХАМАМС, але на виклик не з`явився.
Колегія суддів зазначає, що в своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 17.12.2018 р. позивач взагалі заявляє лише про один факт його арешту, без зазначення дати, який відбувся під час його навчання в інституті. Позивач запевняє, що прийняв рішення виїхати з Сектору Газа через переслідування ОСОБА_6 . До цього його підштовхнув останній арешт, стосовно дати якого він надав суперечливі твердження (грудень 2016 р., 2 січня 2017 р., жовтень-листопад 2016 р.), однак на співбесіді від 09.07.2020 р. він взагалі не зміг пригадати дату останнього арешту.
Оцінюючи правдоподібність тверджень позивача, варто врахувати той факт, що ним надано суперечливу інформацію щодо дати отримання запрошення та оформлення документів для виїзду на навчання. 
Так, на співбесіді від 09.07.2020 р. він стверджує, що після останнього виходу з в`язниці почав обговорювати з родиною питання, як виїхати з країни, що суперечить відомостям, наданим на співбесіді від 20.01.2019 р., де заявляв, що документи на виїзд з країни почав оформлювати в червні 2016 року. До того ж, проїзний документ для виїзду за кордон позивач отримав 27.09.2016 року, що свідчить про те, що підготовку до виїзду з країни він почав задовго до його затримання.
Слід відмітити, що ОСОБА_1 виїхав з Сектору Газа легально через прикордонний пункт пропуску «Рафах» на підставі дійсного проїзного документа та відкритої візи. Як повідомляють відкриті джерела інформації, процедура отримання дозволу на виїзд з країни достатньо складана і потребує попередніх узгоджень. Отже, факт отримання дозволу на виїзд з країни та безперешкодного перетину кордону ставлять під сумнів твердження позивача щодо існування реальних проблем з владою Сектору Газа.
Також, в його твердження, які він надав під час першого звернення в 2017 році та під час повторного звернення 17 грудня 2018 року, встановлено невідповідність та розбіжності щодо обставин, за яких він перетнув кордон з Єгиптом у пункті пропуску «Рафах», з приводу яких він не зміг надати достатніх та переконливих пояснень.
Враховуючи те, що запитання щодо фактів затримань та арештів позивачу ставилися декілька разів під час різних співбесід, а також з`ясовувалися встановленні розбіжності у його твердженнях, колегія суддів погоджується із доводами відповідача, що твердження позивача про переслідування його з боку ХАМАС як особи, яка активно критикувала та виступала проти політики цієї організації, не вважаються правдоподібними.
Також колегія суддів зазначає, що під час звернення в 2017 році із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач не повідомляв про його переслідування представниками угрупування ХАМАС. Він звернувся за захистом лише через півроку навчання в українському вищому навчальному закладі, після укладання шлюбу з громадянкою України (яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ) і лише після того, як не зміг продовжити посвідку на тимчасове проживання.
З копій матеріалів особової справи позивача не вбачається, що він був членом політичних партій, військових формувань чи релігійних організацій та переслідувався у кримінальному порядку владою країни походження за свої політичні переконання. 
За обліками Секретаріату Інтерполу він в міжнародному розшуку не перебуває, що підтверджується листом підрозділу міжнародного поліцейського співробітництва ГУНП України в Сумській області від 22.01.2019 р. № 76/23-2019.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що розумінні Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»  позивач не є біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Натомість, інформація про побоювання переслідувань, що була надана позивачем, ґрунтується виключно на його особистих суперечливих твердженнях.
Також колегія суддів зазначає, що під час розгляду заяви ОСОБА_1 було досліджено достатню кількість джерел інформації по країні походження, на підставі якої можна зробити висновок, що незважаючи на напружену ситуацію між Ізраїлем і владою ХАМАС, на території Сектору Газа відкриті військові дії не відбуваються та прикордонний пункт пропуску «Рафах» функціонує і є можливість потрапити до Сектору Газа та виїхати з країни.
Дослідивши матеріали справи та аналізуючи наведені норми права колегія суддів дійшла висновку, що на підставі проведеного аналізу Державною міграційною службою України було обґрунтовано встановлено, що позивач за власним бажанням, а не через переслідування з боку ХАМАС, в`їхав на територію України з метою навчання у вищому навчальному закладі. Документування його проїзним документом для виїзду за кордон та вільний виїзд з країни походження підтверджує відсутність реального переслідування позивача на території Сектору Газа.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Колегія суддів зазначає, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення враховано факт відсутності у позивача будь-яких документальних підтверджень повідомленої інформації про можливе переслідування в країні своєї громадянської належності. При перевірці об`єктивної та суб`єктивної сторони обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань, відповідачем не було встановлено наявність фактичних доказів того, що ці побоювання позивача є реальними. Таким чином, ДМС України обґрунтовано зроблено висновок про те, що позивач не бажає повертатись до країни своєї громадської належності з причин, що не мають конвенційних ознак, за наявності яких особу можна визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Посилання позивача у касаційній скарзі на необґрунтованість оскаржуваного рішення відповідача та відсутність спростування його тверджень колегія суддів вважає безпідставними, оскільки як встановлено з матеріалів справи відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, належним чином дослідив, який рівень небезпеки для позивача існує у країні походження та проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуване у даній справі рішення відповідача скасуванню не підлягає, та обґрунтовано відмовив у задоволенні адміністративного позову.
Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Колегія суддів вважає, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 17.03.2021 року у справі № 480/7883/20 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 17.03.2021 року у справі № 480/7883/20 суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.  
Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 17.03.2021 року у справі № 480/7883/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий суддя 		О.М. Мінаєва 	
Судді	   	В.А. Калиновський    З.О. Кононенко   	
Постанова складена в повному обсязі  12.07.21 р.