П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

_________________________________________________________________________________                                                                 П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

26 липня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/11254/20	
Головуючий в 1 інстанції: Тарасишина О.М.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого  судді - Вербицької Н.В.,
                      суддів – Джабурії О.В.,
                                  - Кравченка К.В.,
при секретарі судового засідання – Яценюк О.Р.,
за участю: представника апелянта – Заболотного О.Р.,                             ;
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :
26 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просила: 
стягнути з ВЧ НОМЕР_1 на її користь  середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.08.2019 по 21.07.2020;
стягнути з ВЧ НОМЕР_1 на її користь моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує, що в день її звільнення 23.08.2019 належна до виплати сума компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, та щорічної додаткової оплачуваної відпустки, як працівнику, що має двох дітей віком до 15 років, не виплачена, в зв`язку з чим 02.11.2019 позивач звернулась до суду з позовом. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31.01.2020 у справі № 420/6589/19, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного   адміністративного суду від 01.07.2020, визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки, за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2018 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби (23.08.2019 року), та зобов`язано виплатити належну компенсацію. Наведене, на думку позивача, є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди, яку оцінено у 10000,00 грн. Щодо строків звернення до суду вказує, що компенсаційні виплати належать до заробітної плати, а згідно ст. 233 КУпП працівник має право звернутися до суду про стягнення належної зарплати без обмеження будь-яким строком.
Відповідач заперечував проти позову, зазначаючи про безпідставність вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки   виплати одноразової грошової допомоги при звільненні у період з 23.08.2019 до 21.07.2020, оскільки трудові відносини та військова служба мають різну природу та мають різне правове регулювання, в зв`язку з чим   норми законодавства про оплату праці не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб. При цьому, акцентовано увагу, що згідно приписів ст. 117 КЗпП України вказана норма поширюється на власника, проте ВЧ НОМЕР_1 не є власником у розумінні приписів ст. 117 КЗпП України. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо не здійснення остаточного розрахунку в день звільнення з військової служби з ОСОБА_1 .
Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій та грошової компенсації відпустки, за невикористані дні додаткової відпустки, як військовослужбовцю-жінці, яка має двох дітей віком до 15 років, за період з 23.08.2019 по 21.07.2020 включно.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою ОСОБА_1 відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Обґрунтовуючи свою позицію, апелянт посилається на доводи, які викладено у відзиві на позовну заяву.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження. 
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.
ОСОБА_1 в період з 04.11.2017 по 28.04.2018 безпосередньо брала участь в антитерористичній операції,   забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей в н.п. Успенівка Донецької області (а.с. 13).
03 серпня 2018 року ОСОБА_1 видано посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_2 (а.с. 15).
Станом на дату проходження військової служби, згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 та свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , ОСОБА_1 має двох дітей віком до 15 років – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та    ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
22.08.2019 ОСОБА_1 звернулась із рапортами (вх. № 4011, № 4012) на ім`я командира ВЧ НОМЕР_1 , в яких у зв`язку з тим, що є учасницею бойових дій, жінкою, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років та має право на додаткову відпустку із збереженням   заробітної плати просила виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Разом з тим, вказані рапорти погоджені не були.
Вищезазначені обставини встановлені рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31.01.2020р. у справі № 420/6589/19 та з урахуванням приписів ч.4 ст. 78 КАС України не потребують доказування.
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.08.2019   №43-РС ОСОБА_1 звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення (а.с. 11).
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31.01.2020 у справі № 420/6589/19, яке залишено буз змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2020 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1   про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії   задоволено:
визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки, за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2018 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, 23.08.2019;
визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки, за невикористані дні додаткової відпустки, як військовослужбовцю-жінці, яка має двох дітей віком до 15 років, за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, 23.08.2019;
зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію відпустки, за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2018 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, 23.08.2019;
зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію відпустки, за невикористані дні додаткової відпустки, як військовослужбовцю-жінці, яка має двох дітей віком до 15 років, за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, 23.08.2019. 
Згідно наданих ОСОБА_1 доказів рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31.01.2020 у справі №   420/6589/19 виконано ВЧ НОМЕР_1 21.07.2020 шляхом перерахування їй коштів у розмірі 24  209,70 грн (а.с. 35).
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, а тому можливим є застосування до спірних правовідносин положень ст.   116,   117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на всіх працівників. Відповідач провів фактичний розрахунок з позивачем щодо виплати   на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31.01.2020 у справі № 420/6589/19 поза межами встановленого   ст. 116 КЗпП строку, а тому непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої   ст. 117 КЗпП України, а саме виплати позивачу його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Розглядаючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав, що звернення із заявленими вимогами здійснено у межах строків звернення до суду.
Судова колегія частково не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Статтею 47 КЗпП України встановлено правило,  за  яким власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести  з  ним  розрахунок  у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України  при звільненні  працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про  розрахунок.  Про нараховані суми, належні працівникові  при звільненні,  власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум
В разі спору про розмір сум, належних працівникові  при звільненні,  власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Положеннями статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати  з  вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу,  при  відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його  середній заробіток за весь час затримки  по день фактичного  розрахунку.
При  наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування  за час затримки  визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в  частині  проведення повного  розрахунку  із працівником.
Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація  за  невикористану відпустку, оплата  за час  тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний  розрахунок,  виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку  з  вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Відповідно до правової позиції, сформованої в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16,  за  змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці»  середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за  своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди  за  виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно  з  умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
За таких умов, помилковими є доводи позовної заяви, що позивач мала право звернення до суду без обмеження будь-яким строком.
Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 статті 4 КАС України).
Оскільки ОСОБА_1 проходила військову службу та звільнена  з  неї у запас відповідно до пункту «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2  частини  п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», то цей спір є публічно-правовим спором  з  приводу проходження і звільнення  з  публічної служби.
Відповідно до  частини  першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною  другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду  за  захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється  з  дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно  з частиною  третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються  з  дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у  частині  другій статті 122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення  з  публічної служби є місячний строк, установлений  частиною  п`ятою статті 122 КАС України.
Водночас  частиною  першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду  за  вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися  з  заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк  з  дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк  з  дня вручення копії наказу про звільнення або  з  дня видачі трудової книжки.
Про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку  за весь час затримки  по день фактичного  розрахунку при звільненні,  перебіг якого розпочинається  з  дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган,  з  вини якого сталася  затримка  виплати всіх належних  при звільненні  сум, фактично  з  ним розрахувався, офіційно розтлумачено і в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі  за  конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку  з  положеннями статей 117, 2371 цього Кодексу.
Проте слід мати на увазі, що відповідно до статей 3 і 221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розгляду індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності.
За  приписами  частини  першої статті 19 ЦПК України справи, що виникають  з  трудових правовідносин, суди розглядають у порядку цивільного судочинства.  При  цьому норми ЦК України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257) та передбачають можливість установлення законом для окремих видів вимог спеціальної позовної давності (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою  за  загальну позовну давність.
Аналізуючи наведені положення законодавства, Верховний Суд у складі судової палати  з  розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в справі №240/532/20 (постанова від 11 лютого 2021 року)  за  схожих фактичних обставин сформулював такі висновки.
Установлений у  частині  першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства  з  вимогою про вирішення трудового спору.
Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і  частина  п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення  з  публічної служби, є спеціальною нормою щодо  частини  другої цієї статті  з  установленим у ній загальним строком у шість місяців.
Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.
Отже,  з  огляду на те, що строк звернення до суду  за  вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку  за час затримки розрахунку при звільненні,  як і в розглядуваному випадку, охоплюється спеціальною нормою  частини  п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах  частини  першої статті 233 КЗпП України.
Ухвалюючи таке рішення (постанова від 11 лютого 2021 року в справі №240/532/20), Верховний Суд одночасно відступив від висновку щодо застосування  частини  першої статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду  з  вимогами про стягнення середнього заробітку  за час затримки розрахунку при звільненні,  викладеному в його постановах та погодився  з  висновком щодо застосування  частини  п`ятої статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в інших його постановах, зокрема, від 4 грудня 2019 року (справа №815/2681/17) і від 22 січня 2020 року (справа №620/1982/19).
Також варто вказати, що аналізуючи положення статей 116, 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26 лютого 2020 року (справа 821/1083/17) зазначила таке.
Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний  розрахунок,  виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати  з  вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу,  при  відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його  середній заробіток за весь час затримки  по день фактичного  розрахунку. При  наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування  за час затримки  визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний  розрахунок,  виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку  з  його звільненням  з  роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати  за  виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За  змістом  частини  першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного  розрахунку при звільненні  припиняється проведенням фактичного  розрахунку,  тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме  з  цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Судова колегія звертає увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією  з  умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.
Необхідно зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду  з  позовом обмежують  час,  протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду  за  вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Судова колегія зазначає, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.
Законодавче обмеження строку звернення до суду  з  позовом, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.
Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду  з  відповідним позовом,  за  витіком яких правовідносини вважаються усталеними.
Європейський суд  з  прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним  за  змістом обмеженням. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України").
Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду.
Як слідує  з  матеріалів справи та встановлено судом, звільнення ОСОБА_1 відбулося 23.08.2019. Остаточний  розрахунок з  ОСОБА_1 здійснено 21.07.2020.
Отже, перебіг строку звернення до суду  з  позовом у справі, що розглядається, мав розпочатися 22 липня 2020 року (наступний день  за  днем остаточного  розрахунку).
Судова колегія враховує загальновідомий факт впровадження карантину на території України, а також, що всі процесуальні строки згідно приписів ч.3 розділу VI Прикінцевих положень КАС України (в редакції на період 22.07.2020) були по суті продовжені до 06.08.2020.
За таких умов, строк звернення до суду у позивача закінчився 06.09.2020, а тому подачу позовної заяви через поштове відділення 21.10.2020 здійснено з його порушенням.
Судова колегія звертає увагу, що застосування судом статті 122 КАС України не суперечить Рішенню Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, яким розтлумачено статтю 233 КЗпП України у взаємозв`язку  з  положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу в аспекті неоднозначної судової практики розгляду трудових спорів у порядку цивільного судочинства.
Оцінюючи обставини звернення ОСОБА_1   з  позовом до суду, із урахуванням положень  частини  п`ятої статті 122 КАС України судова колегія зазначає, що вказаною нормою статті 122 КАС України встановлено скорочені строки звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення  з  публічної служби, які не ставлять під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідують легітимну мету як найскорішого поновлення порушених прав добросовісного позивача.  
При  цьому не порушується пропорційність між застосованими законодавцем засобами (строком звернення до суду  за  захистом порушеного права протягом одного місяця  з  дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів) та метою звернення до суду.
Позивач у заявленому позові не обґрунтувала пропуск строку звернення до суду, вважаючи, що відповідно до ст.233 КЗпП України він не обмежується у часі. Отже, матеріали справи не містять доказів поважності причин пропуску місячного строку звернення до суду з даними позовними вимогами.
Частиною 3  ст.123 КАС України визначено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Пунктом 8 ч.1 ст.240 КАС України  визначено, що суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою    статті 123 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1  ст.319 КАС України, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням постанови про залишення позовної заяви без розгляду з підстав, встановлених статтею  240  цього  Кодексу.
Судова колегія зазначає, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 02 листопада 2020 року. Тому постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.
Керуючись ст.ст.123,240,310,315,319,321,322,325,328  КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 - задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2020 року – скасувати.
Ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 - залишити без розгляду.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.
Повний текст постанови складений та підписаний колегією суддів 26 травня 2021 року.

Головуючий:                                                               Н.В.Вербицька
Суддя:                                                                                                     О.В. Джабурія
Суддя:                                                                                                     К.В. Кравченко