10.08.21
22-ц/812/1557/21 
Суддя першої інстанції Сухаревич З.М. Провадження № 22-ц/812/1557/21 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А 
Іменем України

10 серпня 2021 року              м. Миколаїв Справа № 487/2275/19

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого Царюк Л.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
із секретарем судового засідання – Богуславською О.М.,
за участю: позивача - ОСОБА_1 ,
її представника - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 червня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Сухаревич З.М., в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний текст якого складений 01 червня 2021 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`ю,

В С Т А Н О В И В:

26 березня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якому просила встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу її та ОСОБА_6 у період з вересня 1996 року по 26 квітня 2018 року.
Доводи позовної заяви обґрунтовано тим, що з вересня 1996 року вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_6 , внаслідок чого у них народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
З вересня 1996 року по грудень 2001 року її сім`я у вищевказаному складі постійно спільно проживала у квартирі АДРЕСА_1 , а з грудня 2001 року - у житловому будинку АДРЕСА_2 , та була пов`язана спільним побутом і мала взаємні права та обов`язки.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер.
Встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу необхідно їй для захисту її прав на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 червня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд виходив із того, що факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року (після набрання чинності СК України), оскільки Кодекс про шлюб та сім`ю України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу. 
Окрім того, оцінюючи досліджені у справі докази, місцевий суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, що є обов`язковою умовою для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а тому вважав недоведеними обставини, що мають значення для справи і на які посилалася позивач.
Не погодившись з судовим рішенням, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , оскаржила його шляхом подання апеляційної скарги, де посилаючись на те, що рішення винесено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що, вона не може скористатися своїм правом спільної сумісної власності на майно, набуте нею та ОСОБА_6 під час спільного проживання однією сім`єю, оскільки для цього необхідно у судовому порядку встановити факт проживання її та ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Так, 02 листопада 2018 року приватний нотаріус видала свідоцтва про право на спадщину за законом двом їхнім з ОСОБА_6 дітям та його доньці від іншого шлюбу ОСОБА_5 на 1/3 частку вказаного у ньому майна кожному. При цьому зачіпаються і її майнові права, втім вона позбавлена можливості заявити про них у встановленому законом порядку, оскільки факт проживання її та ОСОБА_6 однією сім`єю без шлюбу у судовому порядку не встановлений. Вона достатньо аргументувала суду, чому у її позові немає майнової позовної вимоги і коли вона бажає її заявити.
Неправильне зазначення вказаної обставини в описовій частині рішення призвело до того, що у його мотивувальній частині неправильно вказано, що позивач взагалі не зазначає, права на яке майно вона має намір відстоювати за іншим позовом. 
Крім того, на підтвердження факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_6 нею було надано до суду ряд документів, зокрема: копію акту приймання-передачі виконаних робіт щодо монтажу обладнання від 06 червня 2007 року, у якому вона зазначена замовником виконання робіт щодо монтажу та встановлення обладнання до багатоканальної цифрової мережі за адресою: АДРЕСА_2 , де проживала вона, ОСОБА_6 та їх діти ОСОБА_3 і ОСОБА_4 ; копії гарантійних талонів на вказане обладнання від 06 червня 2007 року, у яких вона зазначена абонентом та таж сама адреса; копію нотаріально засвідченої заяви ОСОБА_6 від 29 червня 2016 року, якою він дав згоду на тимчасову поїздку до Туреччини та Греції ОСОБА_4 у її супроводі; копії документів, якими підтверджуються факти замовлення та оплати позивачем 28 квітня 2018 року 15 000 грн за поминальний обід після смерті ОСОБА_6 і т. і.
Між тим, оцінка та правовий аналіз вказаних письмових доказів в оскаржуваному рішенні суду відсутні, хоча вони свідчать на її користь. 
Покази свідків, допитаних у судовому засіданні під час розгляду справи у суді першої інстанції, в оскарженому рішенні викладені надто стисло та судом зазначено, що вони носять узагальнений характер, стосуються здебільшого констатації факту сумісного проживання позивача та ОСОБА_6 та не підтверджують наявності усталених відносин, які притаманні подружжю, тобто проживання разом більше ніж 20 років і народження під час цього та виховання двох спільних дітей, на думку суду, не свідчить про існування між нею та ОСОБА_6 сімейних відносин.
До того, спільні її та ОСОБА_6 діти народилися під час існування фактичних сімейних відносин з ОСОБА_6 , відповідно 23 листопада 1997 року та 01 квітня 2001 року, що підтверджено письмовими доказами та не оспорюється відповідачем ОСОБА_5 , і тому, незважаючи на те, що СК України та ЦПК України набрали чинності з 01 січня 2004 року, вона не могла не зазначити про це у своєму позові. На час закінчення розгляду справи по суті вона в особі свого представника чітко зазначила про цю обставину та вказала, що в рішенні суду повинно бути зазначено, коли вона та спадкодавець фактично почали проживати однією сім`єю, та що згідно з чинним законодавством цю дату повинно бути враховано тільки з 01 січня 2004 року, що фактично й відображено в рішенні суду.
Відзиви на апеляційну скаргу на час розгляду справи у суді не надходили. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача,  перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга  підлягає частковому  задоволенню, виходячи з наступного.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосується фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2 статті 367 ЦПК України).
Судом встановлено, що з вересня 1996 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 проживали в квартирі АДРЕСА_1 , а з грудня 2001 року – у будинку АДРЕСА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_4 у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - дочка ОСОБА_4 . 
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер.
02 листопада 2018 року приватним нотаріусом Вітовського районного нотаріального округу Миколаївської області видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 – на 1/3 частку ОСОБА_4 .
Згідно з зазначеним свідоцтвом, спадкоємцями зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_6 є: його син – ОСОБА_3 , дочка – ОСОБА_4 , дочка – ОСОБА_5 . Спадщина складається з нежитлового об`єкту, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 .
06 листопада 2018 року ОСОБА_5 приватним нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке залишилося після померлого ОСОБА_6 , що складається з частки в статутному капіталі ТОВ «ВД-ТРАНС» та відповідних корпоративних прав.
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України   від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).
Норма статті 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.
Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах та для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
        Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою на майно, яке набуте ними в період спільного проживання. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із співвласників може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того, хто її спростовує.
Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що в позовному провадженні, тобто коли наявне існування спору про право, розглядаються вимоги позивача про встановлення факту проживання чоловіка та жінки у фактичних шлюбних відносинах, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності за однією із сторін на певну частку майна (або конкретне майно), що визнана спільною сумісною власністю сторін.
Відповідачем у цьому спору є особа, з якою позивач перебувала у фактичних шлюбних відносинах, яка не визнає належність майна позивачеві або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника.
Якщо одна сторона особа, з якою перебувала у фактичних шлюбних відносинах померла, то до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, зокрема й права на рухоме на нерухоме майно. У цьому випадку відповідачем (ми) у справі мають бути спадкоємці, визначені статтею 1222 ЦК України. 
Позовне провадження – це вид провадження у цивільному процесі, у якому розглядається спір, який виникає з цивільних, земельних, сімейних, трудових відносин. Наявність спору про право цивільне визначає і іншу характерну рису цього провадження – участь у ньому двох сторін – позивача та відповідача.
          Необхідним методом щодo забезпечення захистy прав особи у позовномy провадженні є позов.  Позoв – це прaвова вимoга позивaча до відповідача, яка зверненa через суд або інший oрган цивільнoї юрисдикції про зaхист пoрушeного, оспoрюваного чи невизнаного права або інтересу. Для позову характерні такі істотні ознаки: 1) наявність двох стoрiн, які є рiвними пeрeд зaкoнoм і нaділені рівними процесуальними правами; 2) наявність спору про право; 3) матеріальну-правову вимогу, що випливає з порушеного або оскаржуваного права та інші. Предметом позову виступає позов, який складає матеріально-правову вимогу позивача до відповідача.  
Отже, особливістю спорів зазначеної категорії є також те, що разом із встановленням факту спільного проживання для подальшого оформлення спадкових правовідносин, на підставі статті 74 СК України належить пред`являти вимогу про визнання права власності позивача на майно померлого, як частку у праві спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживали без реєстрації шлюбу та виключення такого майна із спадкової маси.  Саме такі вимоги мають розглядатися в порядку позовного провадження. 
У справі, що розглядається, встановлено, що ОСОБА_1 зверталася до суду із заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, де просила встановити факт проживання її та ОСОБА_6 однією сім`єю без шлюбу з вересня 1996 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 . Заінтересованою особою у заяві зазначила приватного нотаріуса Краснову С.М. Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва Хохловій С.В. від 13 березня 2019 року відмовлено у відкритті провадження за заявою останньої з підстав наявності спору про право на спадкове майно.
Звертаючись до суду в позовному провадженні ОСОБА_1 зазначила відповідачами спадкоємців після смерті ОСОБА_6 , окремі з яких отримали свідоцтво про право на спадщину за законом на частину спадкового майна. Між тим ОСОБА_1 в позовних вимогах просила суд тільки встановити юридичний факт, а саме проживання її та ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , однією сім`єю без шлюбу з вересня 1996 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 . Будь-яких матеріально-правових вимог щодо спору з відповідачами про спадкове майно позовна заява не містить. Між тим саме в позовному провадженні повинні розглядатися вимоги щодо спору між сторонами про спадкове майно, оскільки позивач вважає, що її права на майно померлого, зокрема її частка у праві спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживали без реєстрації шлюбу з боку відповідачів порушені, а тому підлягають поновленню судом.
Доказуванню підлягає і віднесення майна померлого до об`єктів права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які перебували у фактичних шлюбних відносинах:
Саме по собі перебування у шлюбних відносинах без установлення факту ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15).
Вирішуючи питання щодо правового режиму майна набутого за час проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, необхідно встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності (постанова Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 359/8985/17).
Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно (постанова Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11).
Отже розгляд у позовному провадженні тільки вимоги про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно, без матеріально-правової вимоги позивача до відповідача щодо цього майна наведеними нормами закону не передбачено.
         Доводи апеляційної скарги про те, що матеріально-правові вимоги щодо спадкового майна будуть заявлені в іншому позовному провадженні не заслуговують на увагу, оскільки встановлення юридичного факту  може розглядатись у позовному провадження тільки при наявності спору між сторонами, однак позивач не заявляла вимог, пов`язаних зі спором про право. 
Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту є як ефективними, так і такими, що відповідатимуть його змісту та системі права. Захист порушеного права відбувається в ефективний спосіб. Кожна особа має право в порядку, встановленому цими Кодексами, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України, частина 1 статті 16 ЦК України). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. • У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективним способом захисту за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріальноправові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. 
У цій справі, на думку колегії судді, позивач звернувшись до суду з позовною заявою, обрала правомірний спосіб захисту, проте не визначила матеріально-правові заходи, за допомогою яких відбудеться визнання її оспорюваних прав.
Суд першої інстанції під час проведення підготовчого засідання зазначені норми матеріального та процесуального права, а також наслідки не дотримання цих правових норм в достатній мірі не роз`яснив та помилково розглянув по суті в позовному провадження тільки питання встановлення юридичного факту без позовних вимог щодо предмета спору, що є порушенням норм цивільно-процесуального права. 
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставою для зміни судового рішення є порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина 4 статті 376 ЦПК України).
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що мотивувальну частину рішення суду слід змінити, виклавши її редакції цієї постанови.
Оскільки рішення суду першої інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги судом не скасовувалося, то судові витрати між сторонами розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, 

П О С Т А Н О В И В:
       
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 червня         2021 року  змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.
В іншій частині оскаржене рішення залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк 

Судді Т.М. Базовкіна

    Ж.М. Яворська
Повний текст постанови складено 11 серпня 2021 року.