ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2021 року	Львів	Справа № 460/3165/21 пров. № А/857/13552/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Онишкевича Т.В.,
суддів                                                                      Іщук Л.П., Обрізка І.М., 
з участю секретаря судових засідань                                Гром І.І.,                                                             
розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Рівненського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року про відмову у відкритті провадження у справі за його позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

суддя(і) у І інстанції                                                            Комшелюк Т.О., 
час ухвалення рішення                                                  не зазначено,
місце ухвалення рішення                                                  м. Рівне, 
дата складення повного тексту рішення                               13 квітня 2021 року,

ВСТАНОВИВ :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати у повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 25 березня 2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення – січень 2008 року та зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 25 березня 2018 року із застосуванням місяця для обчислення споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення – січень 2008 року.
Ухвалою судді Рівненського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року у справі № 460/3165/21 у відкритті провадження за такою позовною заявою відмовлено. 
У апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1  просить зазначену ухвалу суду скасувати. Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що така ухвала прийнята з порушенням норм процесуального права. 
Представник позивача та позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційного суду у режимі відеоконференції підтримали доводи, викладені у апеляційній скарзі. Просили скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Представник відповідача, належним чином повідомленого про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибув, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи. 
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення суддею першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги з таких мотивів.
Як слідує з матеріалів справи, рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2018 року у справі № 460/2926/18 позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 задоволено повністю. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 26 травня 2018 року. Зобов`язано Військову  частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 26 травня 2018 року та  надати довідку з місячним розрахунком індексації, починаючи з 01 січня 2016 року по 26 травня 2018 року.
На виконання рішенняия по справі № 460/2926/18 Військовою частиною НОМЕР_1 нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення шляхом перерахунку на картковий рахунок позивача грошових коштів в сумі 2124,24 грн із розрахунку базового місяця січень 2016 року.
Не погоджуючись із такими діями відповідача щодо обрання для нарахування та виплати індексації грошового забезпечення базового місяця (січень 2016 року), позивач звернувся з цим позовом до адміністративного суду.
Приймаючи оскаржувану ухвалу, суддя першої інстанції виходив із того, що предмет спору у цій справі фактично спрямований на виконання іншого судового рішення, а саме судового рішення по справі № 460/2926/18. Незгода позивача з проведеним відповідачем нарахуванням та виплатою, які здійснювались в ході виконання рішення суду по справі № 460/2926/18, є підставою для подання відповідної заяви в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України до суду першої інстанції, що розглядав справу.
Апеляційний суд не погоджується із вказаними вказаним висновком з огляду на таке.
Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною 3 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Статтею 14 Кодексу адміністративного судочинства України  передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Згідно зі статтею 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Апеляційний суд зазначає, що відповідачем рішення суду у справі № 460/2926/18 виконувалося добровільно, однак позивач фактично не погодився з відповідачем в частині базового місяця, який слугує складовою для розрахунку суми виплати, та як наслідок звернувся до суду із іншим позовом.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили, рішення або постанова суду, ухвала про закриття провадження в адміністративній справ.
Тобто, постановлення ухвали про відмову у відкритті провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України можливе виключно за сукупності таких: 
набрали законної сили рішення або постанова суду, ухвала суду про закриття провадження у такій самій справі; 
спір у справі має бути з одним і тим же предметом; 
спір у справі має бути заявлений з тих самих підстав.
Відсутність хоча б однієї з вказаних ознак виключає відмову у відкритті провадження у справі.
Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
Підстави адміністративного позову – фактичні та юридичні обставини публічно-правового спору, які обґрунтовують можливість подання такого позову, тобто факти, які відповідно до норм матеріального права вказують на наявність (відсутність) між позивачем та відповідачем спірних правовідносин. 
Відтак, для встановлення тотожності підстав позову визначальне значення має коло обставин та фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі № 809/487/18, від 13 липня 2020 року у справі № 620/3960/19.
Апеляційний суд зазначає, що позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає зверненню до суду заінтересованих осіб для вирішення спору.
Разом з тим, як слідує з матеріалів справи, а саме з рішення у справі № 460/2926/18, встановлення базового місяця не було предметом розгляду зазначеної справи та рішення щодо цієї вимоги не приймалось.
Отже, не дивлячись на те, що сторони у цих позовах є ті ж самі, однак підстави та предмет спору у цих справах не є ідентичним, оскільки матеріально-правові вимоги позивача до відповідача не є тотожними.
Суддя першої інстанції не дав належної оцінки мотивувальній частині рішення у справі № 460/2926/18 та прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі.
Апеляційний суд також враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема у справі Bellet v. Frаnсе, де Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Відтак, як свідчить позиція Суду, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Відповідно до частини 3 статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 320 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Підсумовуючи наведене, апеляційний суд вважає, що при вирішенні питання про відмову у відкритті провадження у справі було порушено норми процесуального права, а тому оскаржувану ухвалу від 13 квітня 2021 року слід скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції зі стадії відкриття провадження у справі.

Керуючись статтями 241, 242, 243, 308, 310, 312, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу судді Рівненського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року скасувати та направити справу № 460/3165/21 для продовження розгляду до того ж суду першої інстанції. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	І. М. Обрізко  	
Постанова у повному обсязі складена 03 вересня 2021 року.