ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

                                                                                        Головуючий І інстанції: Супрун Ю.О.
07 липня 2021 р. 	Справа № 520/13955/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,
Суддів: Рєзнікової С.С. ,  Бегунца А.О. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Голови Київського районного суду м. Харкова Шаренко Світлани Леонідівни, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,     ОСОБА_3 ,     ОСОБА_4 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 до Київського районного суду м. Харкова, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору:     Голова Київського районного суду м. Харкова Шаренко Світлана Леонідівна про визнання протиправним та скасування наказу,
В с т а н о в и в:
13.10.2020 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом, в якому просять:
- визнати протиправним та скасувати наказ голови Київського районного суду м. Харкова № 01-06/24 від 11.09.2020 року «Про забезпечення розумних строків розгляду справ та матеріалів», в частині прийнятої у відношенні позивачів.
Також, позивачі просять встановити судовий контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання відповідача подати у десятиденний строк звіт про виконання судового рішення.
Обґрунтовують позовні вимоги позивач тим, що на теперішній час, в суді працює 12 суддів: ОСОБА_6 , Бородіна Н.М., Губська Я.В., Зуб Г.А., Єфіменко Н.В., Муратова С.О., Колесник С.А., ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 , усі судді розглядають цивільні справи, що підтверджується протоколами зборів суддів Київського районного суду м. Харкова від 31.10.2016 року, 14.05.2020 року, 10.09.2020 року, де прийняті рішення щодо спеціалізації суддів. Із оспорюваного наказу від 01.09.2020 року № 01-06/24 «Про забезпечення розумних строків розгляду справ та матеріалів», зокрема п.1, вбачається, що він стосується лише 6 суддів, п`ять з яких є позивачі. При цьому, наказ не містить статистичних даних, у яких суддів Київського районного суду м. Харкова в провадженні перебувають цивільні справи, які не знаходять свого процесуального вирішення більше 6 місяців. На думку позивачів, наказ № 01-06/24 від 11.09.2020 року виданий поза межами повноважень голови суду є протиправним та таким, що порушує право кожного із позивачів, на незалежність і право на відпуску, у спосіб передбачений законом.
Крім того, позивачі зазначають, що оспорюваний наказ є дискреційним по відношенню до них, які на зборах суддів Київського районного суду м. Харкова, що відбулися 10.09.2020 року, не проголосували за пропозицію голови суду щодо спеціалізації суддів та розподілу заяв та матеріалів, які надходять до суду. При цьому, маючи свої погляди на спеціалізацію суддів у суді, що і було запропоновано та поставлено на голосування. Вказані обставини підтверджуються самим наказом № 01-06/24 від 11.09.2020 року, в якому зазначені підстави його прийняття – збори суддів від 10.09.2020 року, на яких вирішувалась спеціалізація щодо розгляду цивільних адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення і самим протоколом зборів від 10.09.2020 року. Тобто, оспорюваний наказ прийнятий внаслідок наявності у них іншого погляду на спеціалізацію у суді, ніж у голови суду.
У відзиві на адміністративний позов відповідач, не погоджуючись з вимогами позивача, зазначив, що необхідність у виданні наказу № 01-06/24 від 11.09.2020 року була обґрунтована виявленням значної кількості нерозглянутих понад 6 місяців справ та матеріалів, які перебувають у провадженні названих суддів при незначному судовому навантаженні цих суддів, а саме 24 справи (середньомісячне навантаження), в той час, як інші судді мають середньомісячне навантаження 433 справи та не мали жодної нерозглянутої справи, яка    б перебувала в провадженні більше 6 місяців.
Також, відповідач зазначив, що позивачі, допускаючи в своїй професійній діяльності чисельні факти зволікання зі здійсненням правосуддя, демонструють вибіркове ставлення до виконання своєї конституційної функції, підриваючи тим самим довіру людей до судової влади, адже затримка у здійсненні правосуддя дорівнює відмові в правосудді.
Крім того, відповідач зазначив, що не відповідають фактичним обставинам твердження позивачів щодо порушення наказом голови суду їх незалежності, недоторканості та є втручання у справи, які перебувають у їх провадженні, оскільки в наказі не зазначені конкретні цивільні та кримінальні справи розгляд яких триває з порушенням процесуальних строків, не надавалися рекомендації щодо прийняття будь-якого конкретного рішення на користь фізичної чи юридичної особи. 
У відповіді на відзив на позовну заяву позивачі зазначили, що на момент прийняття оспорюваного наказу у всіх суддів  Київського районного суду м. Харкова наявні цивільні справи, які не знаходять свого процесуального вирішення більше 6 місяців, тоді як п. 1 наказу стосується лише позивачів, а також судді ОСОБА_7 (вказаний суддя не є слідчим суддею та не є позивачем у даній справі) та свідчить про неоднакове відношення голови суду до суддів Київського районного суду м. Харкова та прийняття дискримінаційного наказу по відношенню до позивачів.
Також, позивачі зазначили, що є неспроможними аргументи відповідача про нібито наявне у голови суду права посягання на незалежність суддів, вимагання від них довідок про рух справ, на підставі непередбаченого законодавством повноваження щодо здійснення контролю за розумними строками розгляду справ, що перебувають в провадженні суддів.
Крім того, позивачі зазначили, що не ґрунтуються на будь-яких доказах твердження відповідача на наявність у позивачів процесуальних можливостей для вирішення справ, які перебувають в їх провадженні більше шести місяців. З цього приводу вони звертались до голови суду щодо роз`яснення способу виконання наказу, тобто які це процесуальні та організаційні заходи, однак роз`яснень не отримали. Не наводить відповідач, які це наявні процесуальні можливості і у відзиві.
Третьою особою подані письмові пояснення, у яких зазначається, що доводи позивачів не знаходять свого підтвердження та не свідчать про наявність підстав для задоволення позову. (а.с.156-165, Том 2).
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2021 року адміністративний позов ОСОБА_4 ,      ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 задоволений у повному обсязі.
Так, судовим рішенням визнано протиправним та скасовано наказ голови Київського районного суду м. Харкова № 01-06/24 від 11.09.2020 року «Про забезпечення розумних строків розгляду справ та матеріалів».
Судом проведений розподіл судових витрат – стягнуто на користь ОСОБА_4 ,      ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 з Київського районного суду м. Харкова витрати, понесені у зв`язку зі сплатою судового збору по 840,80 грн. 
Висновок суду вмотивований тим, що відповідачем у спірному наказі, не зазначено нормативне обґрунтування повноваження голови місцевого суду щодо наказу суддям Київського районного суду м. Харкова по справам, які перебувають в їх провадженні, а також спосіб виконання наказу № 01-06/24 від 11.09.2020 року «Про забезпечення розумних строків    розгляду справ та матеріалів», що є порушенням вказаних норм    Закону України «Про судоустрій та статус суддів».
Також,  суд зазначив, що в ході розгляду справи з боку відповідача, Київського районного суду м. Харкова та третьої особи на стороні відповідача: головою Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_9 не обґрунтовано законодавчо логічного підґрунтя для прийняття спірного наказу.
Щодо клопотання позивачів про зобов`язання відповідача, як суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене рішення, подати у десятиденний строк звіт про виконання судового рішення, суд зазначив, що встановлення судового контролю за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі, є правом, а не обов`язком суду. Отже, судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах є саме диспозитивним правом суду, яке може використовуватись в залежності від наявності об`єктивних обставин, що підтверджені належними та допустимими доказами. Це виключно як певна (можливо, виняткова) міра впливу на той чи інший орган влади. Застосування наведеної норми    це прерогатива суду.
Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі третя особа голова Київського районного суду м. Харкова Шаренко С.Л., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,     ОСОБА_4 в повному обсязі.
Аргументи, наведені головою Київського районного суду м. Харкова Шаренко С.Л. в обґрунтування вимог апеляційної скарги, фактично аналогічні наведеному у відзиві на позов.
Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі позивачі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просять змінити рішення в частині мотивів та підстав його прийняття.
Аргументуючи вимоги апеляційної скарги, позивачі зазначають, що в оскаржуваному рішенні суду зазначено про відсутність у слідчих суддів станом на 11.09.2020 року справ не розглянутих більше шести місяців та більше року, що суперечить звіту №1мз та наказ не визнано дискримінаційним, що не відповідає обставинам справи, внаслідок чого рішення підлягає зміні в мотивувальній частині.
Відповідно до п. 3 ч. 1    ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
За приписами             ст. 308 КАС України             суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягає, а судове рішення на підставі ст. 316 КАС України слід залишити без змін, з наступних підстав.
Судом установлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 ,     ОСОБА_3 ,     ОСОБА_4 є суддями Київського районного суду міста Харкова, що підтверджується посвідченнями судді № МЗ-11189, № МЗ-11587, № МЗ- 09864, № МЗ-06607, № МЗ-15868. (а.с.16-20, том 1).
Відповідно до протоколу № 9 зборів суддів Київського районного суду м. Харкова від 31.10.2016    року збори суддів вирішили, зокрема внести зміни до існуючої спеціалізації у Київському районному суді м. Харкова у зв`язку із скороченням чисельності працюючих суддів    Київського районного суду м. Харкова, та з метою рівномірного навантаження, відновити розподіл всіх справ та матеріалів, що надходять в порядку цивільного та адміністративного судочинства, слідчим суддям з 07.11.2016 року. (а.с. 1-14, том 2).
Розпорядженням голови Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_9 від 24.04.2020 року № 02-05/19 «Про скликання зборів Київського районного суду м. Харкова» скликано 14.05.2020 року о 16:00 годині збори суддів Київського районного суду м. Харкова. (а.с.175, том 1).
Протоколом № 5 зборів суддів Київського районного суду м. Харкова від 14.05.2020 року збори суддів вирішили обрати на період, з 20.05.2020 року до 20.05.2023 року, ювенальними суддями, які будуть уповноважені здійснювати кримінальне провадження щодо неповнолітніх в Київському районному судді м. Харкова, та мають необхідний стаж роботи, суддів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_13 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (а.с.165- 174, том 1).
Розпорядженням голови Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_9 від 07.09.2020 року № 02-05/39 «Про скликання зборів Київського районного суду м. Харкова» скликано 10.09.2020 року о 16:00 годині збори суддів Київського районного суду м. Харкова з попереднім порядком денним, зокрема внесення змін до рішення зборів суддів Київського районного суду м. Харкова № 5 від 14.05.2020 року про визначення спеціалізації щодо розгляду цивільних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення. (а.с.131, том 1).
Відповідно до протоколу № 7 зборів суддів Київського районного суду м. Харкова від 10.09.2020 головуючий на зборах, голова Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_9 винесла на обговорення питання щодо внесення змін до рішення зборів суддів Київського районного суду м. Харкова № 5 від 14.05.2020 року про визначення спеціалізації щодо розгляду цивільних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення. Під час обговорення зазначеного питання позивачі заперечували проти пропозиції голови суду, суддя Зуб Г.А. запропонував здійснити розподіл справ про адміністративні правопорушення на всіх суддів.
За результатами відкритого голосування зборів суддів    рішення щодо внесення змін до рішення зборів суддів Київського районного суду м. Харкова № 5 від 14.05.2020 року про визначення спеціалізації щодо розгляду цивільних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не прийнято.
За результатами відкритого голосування зборів суддів    рішення щодо пропозиції судді ОСОБА_2 здійснити розподіл справ про адміністративні правопорушення на всіх суддів не прийнято.(а.с.111- 130, том 1).
Відповідно до звіту місцевих загальних судів про розгляд судових справ з 01.01.2020 року по 11.09.2020 року за формою №1 мз, станом на 11.09.2020 року кількість справ не розглянутих понад 6 місяців до року складала: у судді Бородіної Н.М.- 19, ОСОБА_2 - 6, Попраса В.О. - 12, ОСОБА_7 - 16, ОСОБА_1 - 8, ОСОБА_3 - 12; кількість справ не розглянутих понад 1 рік до 2 років складала: у судді Бородіної Н.М.- 16, Зуба Г.А. - 11, Попраса В.О. - 18, Ляха М.Ю. - 26, ОСОБА_1 - 12, ОСОБА_3 - 13; кількість справ не розглянутих понад 2 роки складала: у судді Бородіної Н.М.- 17, Зуба Г.А. - 17, Попраса В.О. - 23, Ляха М.Ю. - 9, Якуші Н.В. - 16, ОСОБА_3 - 30; загальна кількість нерозглянутих матеріалів кримінального провадження, за якими особи тримаються під вартою і рахуються за судом понад 6 місяців складала: у судді Бородіної Н.М. - 10, відносно 11 осіб, ОСОБА_2 - 3, відносно 3 осіб, ОСОБА_5 -    7, відносно 8 осіб, ОСОБА_7 -    10, відносно 10 осіб, ОСОБА_1 -    7, відносно 7 осіб, ОСОБА_3 - 9, відносно 9 осіб. (а.с. 56-109, том 1).
Головою Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_9 11.09.2020 року виданий наказ № 01-06/24 «Про забезпечення розумних строків розгляду справ та матеріалів», відповідно до якого, суддям Київського районного суду м. Харкова Бородіній Н.М., Губській Я.В., Зубу Г.А., Попрасу В.О., Ляху М.Ю., Якуші Н.В. наказано вжити необхідні організаційні та процесуальні заходи для розгляду наявних у їх провадженнях цивільних та кримінальних проваджень, які не знаходять свого процесуального вирішення більше 6 місяців. Звернуто увагу суддів    Бородіної Н.М., Губської Я.В., Зуба Г.А., Попраса В.О., ОСОБА_7 , Якуші Н.В. на необхідність дотримання прав осіб, які утримаються під вартою та розгляд кримінальних проваджень яких триває більше 6 місяців. Звернуто увагу всіх суддів Київського районного суду м. Харкова на необхідність розгляду всіх справ та матеріалів у строки, визначені для кожної категорії справ процесуальним законодавством. При зверненні із заявою про надання чергової відпустки зобов`язати всіх суддів Київського районного суду м. Харкова додавати довідку про рух у цивільних кримінальних провадженнях, які перебувають у провадженні суду понад 6 місяців. (а.с. 14, том 1).
25.09.2020 року ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 звернулись до голови Київського районного суду м. Харкова Шаренко С.Л. із заявою, де просять письмово роз`яснити з нормативним обґрунтуванням повноваження голови місцевого суду щодо наказу суддям Київського Київського районного суду м. Харкова по справам, які перебувають в їх провадженні, а також спосіб виконання наказу № 01-06/24 від 11.09.2020 року «Про забезпечення розумних строків розгляду справ та матеріалів». (а.с.15, том 1).
Листом від 13.10.2020 року головою Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_9 повідомлено, що наказ Голови суду № 01-06/21 від 11.09.2020 року «Про забезпечення розумних строків розгляду справ та матеріалів» виданий у межах легітимних адміністративних повноважень голови суду. (а.с.53, том 1).
Не погоджуючись із наказом голови Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_9 «Про забезпечення розумних строків розгляду справ» № 01-06/24 від 11.09.2020 року, позивачі звернулись до суду з позовом.    
Погоджуючись із висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає, що зі змісту оскаржуваного наказу вбачається, що підставою для прийняття оскаржуваного наказу було дотримання розумних строків розгляду справ та наявність в провадженні суддів Київського районного суду м. Харкова Бородіної Н.М., Губській Я.В., Зуба Г.А., Попраса В.О., Ляха М.Ю., Якуші Н.В. цивільних та кримінальних проваджень, які не знаходять свого процесуального вирішення більше 6 місяців.
Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені    Конституцією    та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Пунктом 19 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що оскаржуваний наказ голови Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_9 «Про забезпечення розумних строків розгляду справ та матеріалів» № 01-06/24 від 11.09.2020 року не містить жодного правового обґрунтування його прийняття, а саме, якою нормою законодавства керувався суб`єкт його видання при його прийнятті.
При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ст. 24 Закону України від 02.06.2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій та статус суддів» (далі – Закон № 1402-VIII) голова місцевого суду: 
1) представляє суд як орган державної влади у зносинах з іншими органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами; 
2) визначає адміністративні повноваження заступника голови місцевого суду; 
3) контролює ефективність діяльності апарату суду, погоджує призначення на посаду керівника апарату суду, заступника керівника апарату суду, а також вносить подання про застосування до керівника апарату суду, його заступника заохочення або накладення дисциплінарного стягнення відповідно до законодавства; 
4) видає на підставі акта про призначення судді на посаду, переведення судді, звільнення судді з посади, а також у зв`язку з припиненням повноважень судді відповідний наказ; 
5) повідомляє Вищу кваліфікаційну комісію суддів України та Державну судову адміністрацію України, а також через веб-портал судової влади про вакантні посади суддів у суді у триденний строк з дня їх утворення; 
6) забезпечує виконання рішень зборів суддів місцевого суду; 
7) організовує ведення в суді судової статистики та інформаційно-аналітичне забезпечення суддів з метою підвищення якості судочинства; 
8) сприяє виконанню вимог щодо підвищення кваліфікації суддів місцевого суду; 
9) вносить на розгляд зборів суду пропозиції щодо кількості та персонального складу слідчих суддів; 
10) здійснює інші повноваження, визначені законом.
Голова місцевого суду з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження.
Колегія суддів зазначає, що в даному випадку чинним законодавством України не передбачено право голови суду щодо здійснення будь - якого контролю за процесуальною діяльністю суддів, в тому числі щодо дотримання останніми строків розгляду справ, які знаходяться в їх провадженні.
Згідно зі ст. 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України. Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 48 Закону № 1402-VIII суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і має наслідком відповідальність, установлену законом. Суддя не зобов`язаний давати жодних пояснень щодо суті справ, які перебувають у його провадженні, крім випадків, установлених законом.
Статтею 52 Закону № 1402-VIII визначено, що суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі. Судді в Україні мають єдиний статус незалежно від місця суду в системі судоустрою чи адміністративної посади, яку суддя обіймає в суді.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що п. 2 ч. 1 ст. 106 Закону № 1402-VIII визначено, що суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності в порядку дисциплінарного провадження з таких підстав, зокрема, безпідставне затягування або невжиття суддею заходів щодо розгляду справи протягом строку, встановленого законом.
Відповідно до ст. 108 Закону № 1402-VIII дисциплінарне провадження щодо судді здійснюють дисциплінарні палати Вищої ради правосуддя у порядку, визначеному Законом України «Про Вищу раду правосуддя», з урахуванням вимог цього Закону.
Колегія суддів зазначає, що виключено до повноважень Вищої ради правосуддя належать повноваження щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності судді, у зв`язку з підставами, які визначені ст. 106 Закону № 1402-VIII. 
Також колегія суддів зазначає, що загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав прийняття (фактичних і юридичних) таких актів, а також переконливих і зрозумілих мотивів їх прийняття.
В свою чергу, обґрунтування суб`єкта видання оскаржуваного наказу дотриманням розумних строків розгляду справ та знаходження в провадженні позивачів нерозглянутих справ на протязі значного строку, в тому числі у зв`язку з неналежною організацією роботи суддів, необхідність дотримання прав осіб, які утримаються під вартою та розгляд кримінальних проваджень яких триває більше 6 місяців, необхідність розгляду всіх справ та матеріалів у строки, визначені для кожної категорії справ процесуальним законодавством, зобов`язання всіх суддів Київського районного суду м. Харкова при зверненні із заявою про надання чергової відпустки додавати довідку про рух у цивільних кримінальних провадженнях, які перебувають у провадженні суду понад 6 місяців є необґрунтованими та такими, що виходять за межі наданих повноважень голови Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_9 , яка прийняла такий оскаржуваний наказ.
Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що оскаржуваний наказ по даній справі, в порушення приписів ч. 2 ст. 2 КАС України, прийнятий не на підставі та не у спосіб, що визначений законодавством України, необґрунтовано, без урахування всіх обставин справи, що мають значення для прийняття цього рішення, без дотримання принципу рівності перед законом, не пропорційно.
З урахуванням того, що оскаржуваний наказ голови Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_9 «Про забезпечення розумних строків розгляду справ» № 01-06/24 від 11.09.2020 року не містить посилання на конкретну норму права, підставою для його видання є аналіз обставин, які знаходяться поза межа компетенції голови суду, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги голови Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_9 є помилковими та такими, що не впливають на вирішення даної справи по суті.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи голови Київського районного суду м. Харкова Шаренко С.Л. про те, що ні позивачі, ні суд першої інстанції не зазначили та не довели як оспорюваний наказ плинув на їх особисті права, свободи або законні інтереси, начебто, порушені нею, з огляду на наступне.
Колегія суддів зазначає, що у ч. 1 ст. 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
У справі за зверненнями жителів міста Жовті Води Конституційний Суд України офіційно розтлумачив цю конституційну норму і вирішив, що ч. 1 ст. 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод(п. 1 рішення № 9-зп від 25.12.1997 року).
З наведеного офіційного тлумачення ч. 1 ст. 55 Конституції України випливають наступні умови, за яких суд не може відмовити у правосудді:
- людина звернулася за захистом прав і свобод, які належать їй особисто, а не будь-яким іншим особам. Ця умова випливає також із співставлення ч. 1 ст. 55 Конституції України з ч. 3, 5, 6 цієї статті, в яких ідеться про захист «своїх» прав, тобто прав, які належать особі, яка їх захищає;
- людина вважає, що її права і свободи, за захистом яких вона звернулася до суду:
           а) порушені (щодо протиправних діянь, які мали місце і припинилися), або
           б) порушуються (щодо протиправних діянь, які тривають), або
          в) створюються перешкоди для їх реалізації (щодо протиправних діянь, які тривають і є перешкодами для реалізації права в теперішньому або в майбутньому часі), або
г) мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зміст інших ущемлень Конституційним Судом України не розтлумачений, однак звичайне граматичне значення слова «ущемлення» дозволяє інтерпретувати його як «обмеження». Таке тлумачення призводить до висновку, що особа може звернутися до суду за захистом права або свободи, якщо воно обмежується;
- для звернення до суду за захистом прав та свобод достатньо суб`єктивного переконання людини, якій ці права належать, що має місце їх порушення.
У справі про оскарження бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо заяв про злочини Конституційний Суд України, проаналізував особливості застосування ст. 55 Конституції України в контексті адміністративного судочинства (рішення Конституційного Суду України № 19-рп/2011 від 14.12.2011 року), зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист (п. 4.1 мотивувальної частини), і офіційно розтлумачив, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 2 ст. 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом (п. 1 рішення Конституційного Суду України № 19-рп/2011 від 14.12.2011 року).
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси і просити про їх захист (ч. 1 ст. 5 КАС України).
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Стаття 13 Конвенції з прав людини проголошує: «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження».
При цьому, колегія суддів вважає, що в даному випадку вимоги позивачів про визнання протиправним та скасування наказу голови Київського районного суду м. Харкова Шаренко С.Л. "Про забезпечення розумних строків розгляду справ та матеріалів" № 01-06/24 від 11.09.2020 року, в розумінні п. 2 ч. 1    ст. 5 КАС України, є належним способом захисту прав.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи позивачів про те, що в оскаржуваному рішенні суду зазначено про відсутність у слідчих суддів станом на 11.09.2020 року справ не розглянутих більше шести місяців та більше року, що суперечить звіту № 1мз, оскільки це жодним чином не впливає на вирішення даної справи по суті.        Крім того, наявність або відсутність у слідчих суддів станом на 11.09.2020 року справ не розглянутих більше шести місяців та більше року не слугувало підставою для прийняття оскаржуваного наказу. 
Законом України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» визначено, що дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
Непряма дискримінація - ситуація, коли внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
Конституційний Суд України, у своєму рішенні від 07.07.2004 року у справі № 14-рп/2004, вказав на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У протилежному випадку встановлення обмежень означало б дискримінацію.
Статтею 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» встановлено, що відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації. Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються.
Водночас не будь-яке відмінне ставлення до особи є дискримінацією у розумінні національного законодавства та міжнародних правових стандартів.
За усталеною практикою Європейського суду з прав людини дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» (Willis v. the United Kingdom) від 11.06.2002 року, заява № 36042/97).
Відмінність у ставленні до осіб або групи осіб становитиме порушення статті 14 Конвенції, якщо інші особи в аналогічних чи відносно подібних ситуаціях зазнають привілейованого ставлення, і це становитиме дискримінацію (рішення у справі «Унал Текелі проти Туреччини» (Ynal Tekeli v. Turkey) від 16.11.2004 року, заява № 29865/96, п. п. 49)
Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (рішення у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» від 21.02.1997 року) (п.п. 48 - 49 рішення у справі «Пічкур проти України» від 07.11.2013 року, заява № 10441/06).
Не вважаються дискримінацією у розумінні ст. 14 Конвенції дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.
У цій справі, як установлено судом першої інстанції та підтверджено заявниками у апеляційній скарзі, факт дискримінаційного поводження відповідача доводиться на підставі того, що позивачі на зборах суддів Київського районного суду м. Харкова, що відбулися 10.09.2020 року, не проголосували за пропозицію голови суду щодо спеціалізації суддів та розподілу цивільних, адміністративних та справ про адміністративні правопорушення на всіх суддів.
Тобто, фактично доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідач у такий спосіб (шляхом прийняття оскаржуваного наказу) помстився позивачам за наявність у них особистої думки, відмінної від пропозиції відповідача.
Погоджуючись з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав вважати оскаржуваний наказ дискримінаційним, колегія суддів зазначає, що суб`єктивна думка позивачів про дискримінацію до них з боку відповідача не підтверджена відповідними доказами.
Також, колегія суддів зазначає, що за загальним правилом наказ, це пряма обов`язкова для виконання усна, письмова чи передана через технічні засоби зв`язку вимога керівництва відповідного органу влади, господарського управління чи контролю, установи, організації чи підприємства, їх структурного підрозділу тощо про вчинення або не вчинення підлеглим (групою підлеглих) якихось дій по службі. Наказ є також однією із форм реалізації владних функцій, організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських обов`язків посадової особи.
Разом з тим, по відношенню до позивачів не можливо застосування визначення «підлеглий», оскільки діяльність суддів насамперед регламентується положеннями Закону № 1402-VIII.
Відповідно до частини 5 ст. 128 Закону № 1402-VIII збори суддів:
обговорюють питання щодо внутрішньої діяльності суду чи роботи конкретних суддів або працівників апарату суду та приймають з цих питань рішення, що є обов`язковими для суддів та працівників цього суду;
визначають спеціалізацію суддів з розгляду конкретних категорій справ;
визначають рівень навантаження на суддів відповідного суду з урахуванням виконання ними адміністративних або інших обов`язків;
заслуховують звіти суддів, які обіймають адміністративні посади в цьому суді, та керівника апарату суду;
звертаються з поданням про притягнення до дисциплінарної відповідальності адвоката, прокурора, посадової особи органу державної влади чи органу місцевого самоврядування за вчинення дій або бездіяльності, що порушують гарантії незалежності суду та судді;
здійснюють інші повноваження, визначені цим Законом.
Частинами 11 та 12 цієї статті унормовано, що збори суддів приймають рішення більшістю голосів суддів, присутніх на зборах, відкритим голосуванням, якщо не буде прийнято рішення про проведення таємного голосування. Рішення про обрання делегатів на спільні збори суддів місцевих загальних судів приймаються таємним голосуванням. Виконання рішень зборів суддів за дорученням зборів покладається на голову відповідного суду або його заступника.
Отже, на законодавчому рівні затверджений порядок прийняття рішень зборами суддів та порядок реалізації цих рішень головою відповідного суду.
При цьому, згідно зі ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, а яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. Доказів в обґрунтування означених вище тверджень судами першої та апеляційної інстанції позивачі не надали.
Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій і вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, при цьому доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.
Доводи апеляційних скарг означених висновків колегії суддів не спростовують.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 292, 293, 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги Голови Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_9 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,     ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року, - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5    ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Мельнікова 	
Судді	   	С.С. Рєзнікова    А.О. Бегунц