Справа № 344/4392/21 
Провадження № 22-ц/4808/1210/21 
Головуючий у 1 інстанції Атаманюк Б. М. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 вересня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
               судді-доповідача        Девляшевського В.А., 
                       суддів:                Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,
                       секретаря                Капущак С.В.,
                       з участю:                позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене головуючим суддею Атаманюком Б.М. 31 травня 2021 року, повний текст якого складено 02 червня 2021 року, 
в с т а н о в и в:
У березні 2021 року  ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу. Позовні вимоги мотивовано тим, що 02.08.2019 між сторонами укладений письмовий договір позики, посвідчений нотаріально, за яким ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 15 000 доларів США строком до 01.11.2019. Пунктом 7 Договору передбачено, що у випадку прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором позики, позичальник зобов`язаний буде сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 (три) проценти річних від простроченої суми. Враховуючи вказане, просив стягнути із відповідача заборгованість у сумі 16717,11 доларів США, яка складається з: 15000 доларів США сума позики, 620,14 доларів США – три проценти річних та інфляційні нарахування, які за період прострочення становлять 1 096,97 доларів США, а також судові витрати.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 31 травня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 02 серпня 2019 року в сумі 16717 доларів США 11 центів, а також 4630,27 грн судових витрат.
Не погоджуючись із даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає оскаржене рішення ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначив, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України – гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. А тому норми ч.2 ст. 625 ЦК України поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Відповідач вказав, що він сплатив позивачу 10000 доларів США, однак суд це не врахував. ОСОБА_2 зазначає, що він не мав змоги надати відповідні докази в суді першої інстанції, оскільки в справі було проведено тільки два судові засідання. Факт часткової сплати позики може бути підтверджено показами свідків: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яких апелянт просить викликати в судове засідання.
Просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.
ОСОБА_1 своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляв, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, не з`явився, що відповідно до статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у його відсутності.
Позивач ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги заперечив, з огляду на законність рішення суду першої інстанції. Просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити.
Вислухавши суддю-доповідача, позивача, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі в повній мірі не відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення грошових коштів за договором позики, а тому є підстави для стягнення з ОСОБА_2 заборгованості, індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних. При цьому, суд першої інстанції з врахуванням позиції ВП ВС від 16.01.2019 у справі №373/2054/16 та клопотання позивача, не визначав в резолютивній частині рішення гривневий еквівалент боргу.
Колегія суддів не може повністю погодитися з цим висновком суду першої інстанції зважаючи на таке.
Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
Згідно із вимогами частини 2 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що 02 серпня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Квочак Л. Т. (а.с. 6).
За змістом пункту 1 договору позики позикодавець передав у власність позичальнику, грошові кошти в сумі 15 000 доларів США, які є еквівалентом 390 000 грн на момент укладення цього договору, виходячи з курсу 1 Долар дорівнює 26,00 грн.
Пунктом 3 вказаного договору визначено, що зазначену вище суму грошей позичальник зобов`язується повернути до 01 листопада 2019 року. У випадку прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за цим договором позичальник зобов`язаний буде сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 (три) проценти річних від простроченої суми.
У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
За положеннями цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Частина третя статті 12, частина перша статті 81 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Наявність таких особливих обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила цей позов.
Згідно статті 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
При цьому належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Як передбачено статтями 79, 80 ЦПК достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Перевіряючи доводи позивача і заперечення щодо них відповідача, суд першої інстанції правильно встановив відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1 10 000 доларів США боргу за договором позики. Письмові докази сплати вказаної суми позики в матеріалах справи відсутні та в суд апеляційної інстанції відповідачем не надавались. Посилання ОСОБА_2 на те, що повернення ним цієї суми можуть підтвердити вказані в апеляційній скарзі свідки, про допит яких він заявляв клопотання, колегія суддів відхиляє. Адже, поясненнями свідків така обставина не може бути доведена.
З огляду на вищезазначене, а також враховуючи те, що відповідач грошові кошти позивачу в обумовлений строк не повернув, про що свідчить наявність у ОСОБА_1 примірника договору, то грошові кошти в сумі, що еквівалентна 15 000 доларів США на день ухвалення судом першої інстанції рішення, підлягають стягненню з відповідача.
Що ж стосується доводів апелянта щодо неможливості індексації іноземної валюти, то апеляційний суд зауважує таке.
Відповідно до ч. 1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно із ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.
Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Відповідно до ч. 2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).
Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.
Частиною 1 статті 533 цього Кодексу передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривні.
Відповідно до частини 2 статті 524 та частини 2 статті 533 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу.
Сторони в договорі позики визначили позику в гривневому еквіваленті в іноземній валюті.
Проте, оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти. Тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.
У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.
Такий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у справі №296/10217/15-ц 7 липня 2020 року.
З урахуванням умов укладеного договору та положень статті 533 ЦК України, апеляційний суд приходить до висновку, що інфляційні нарахувань в сумі 1096,97 доларів США до стягнення не підлягають.
Тому в цій частині оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в позові. В решті рішення належить залишити без змін, оскільки стягнення 3% річних відповідає положенням статті 625 ЦК України.
Керуючись ст. ст. 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 31 травня 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційних нарахувань в сумі 1096,97 доларів США скасувати. 
Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2  про стягнення інфляційних нарахувань відмовити.
Рішення суду першої інстанції про стягнення з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 15 000 доларів США та 620,14 дол. США, що становить 3 відсотки річних та 4 630 грн судових витрат, залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач                                                         В.А. Девляшевський
Судді:                                                                 І.В. Бойчук
                                                                               В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 13 вересня 2021 року.