Дата документу 17.08.2021 Справа № 937/9025/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 937/9025/19      Головуючий у 1 інстанції:Юрлагіна Т.В.
Провадження № 22-ц/807/1527/21         Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2021 року         м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Кочеткової І.В.,
суддів:         Кримської О.М.,
        Дашковської А.В., 
секретар:       Волчанова І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БІОЛ» до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди №Д нежитлових приміщень від 28.12.2016 року,
за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «БІОЛ» на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 березня 2021 року,
ВСТАНОВИВ:
У  жовтні 2019 року ТОВ «БІОЛ» звернулося до суду із позовом до  ОСОБА_1 про визнання частково недійсним договору оренди №Д нежитлових приміщень від 28.12.2016, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «БІОЛ». 
Позов обґрунтовував тим, що в проваджені Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «БІОЛ» про стягнення заборгованості за договором оренди, розірвання договору та зобов`язання вчинити певні дії. Із матеріалів цієї справи уповноваженому представнику ТОВ «БІОЛ» стало відомо, що підставою позову є Договір оренди №Д нежитлових приміщень від 28.12.2016, відповідно до умов якого ОСОБА_1 та ТОВ «БІОЛ» в особі директора ОСОБА_2. уклали договір, пунктом 2.1. якого передбачено, що орендна плата визначається угодою сторін і становить 788 375,70 грн. щомісяця. У розділі 10 в графі «Орендар» зазначений Директор ТОВ «БІОЛ» ОСОБА_2 і міститься підпис, який виконано невідомою особою, оскільки вищевказаний договір із визначенням орендної плати у розмірі 788 375,70 грн. директором ТОВ «БІОЛ» ОСОБА_2 не підписувався. 
Наразі між ОСОБА_1 та ТОВ «БІОЛ» діє договір оренди №Д нежитлових приміщень від 28.12.2016, пунктом 2.1. якого сторони погодили, що орендна плата визначається угодою сторін і становить 153 714,28 грн. щомісяця. 
Відповідно до п.п. 10.12. Статуту ТОВ «БІОЛ» виконавчим органом Товариства є Директор, який вирішує всі питання діяльності Товариства, крім тих, які відносяться до виключної компетенції Зборів Учасників.
За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо ТОВ «БІОЛ» підписантом і керівником (директором) товариства є ОСОБА_2 . 
Будучи засновником (учасником), а також підписантом та директором ТОВ «БІОЛ» ОСОБА_2. не підписував Договір оренди №Д нежитлових приміщень від 28.12.2016,в якому розмір орендної плати визначено у розмірі 788 375,70 гри., що підтверджує факт того, що волевиявлення учасника правочину не є вільним, не відповідає внутрішній волі і відтак враховуючи вищевказані норми цивільного права оскаржуваний правочин має бути визнаний судом недійсним відповідно до вимог ст.ст.203,215 ЦК України та сталої судової практики.
Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 березня 2021 року відмовлено у задоволені позову ТОВ «БІОЛ».
Судове рішення мотивовано тим, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог. Судовим рішенням в іншій справі встановлено, що розмір орендної плати за договором становить 788 375,70 грн., доказів на підтвердження того, що відповідач не підписував спірний договір позивач суду не надав, а відтак відсутні підстави для висновку про те, що договір не відповідає вимогам ст.ст.203-215 ЦК України.є
В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ТОВ «БІОЛ» зазначає, що рішення є необґрунтованим та таким, що ухвалено з неповним з`ясуванням всіх обставин справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права. Вважає, що суд дійшов до передчасного висновку про відмову у задоволені позову, не дав належної оцінки наданим доказам, зокрема матеріалам кримінального провадження, в якому проводилась почеркознавча експертиза та висновком експерта було встановлено, що директор ТОВ «БІОЛ» ОСОБА_2. не підписував Договір оренди №Д нежитлових приміщень від 28.12.2016, в якому розмір орендної плати визначено у розмірі 788 375,70 гри. Вказане підтверджує факт, що волевиявлення учасника правочину не було вільним, воно не відповідало його волі, а відтак вказаний правочин повинен бути визнаний не дійсним.
Скаржник зазначив, що суд першої інстанції прийняв відзив на позовну заяву з порушенням строку, передбаченому нормами ЦПК України, що є порушенням норм процесуального права.
Крім того, як зазначив позивач рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13.12.2019 та постанова Запорізького апеляційного суду від 25.02.2020 у справі за №320/4186/18, які покладені в основу оскаржуваного рішення, скасовані постановою Верховного Суду від 24.03.2021 , а тому висновки суду першої інстанції, які ґрунтуються на скасованому судовому рішенні, є помилковими.
В своїй апеляційній скарзі ТВ «БІОЛ» просило апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ «БІОЛ» до ОСОБА_1 про визнання недійсним Договору оренди №Д нежитлових приміщень від 28.12.2016 ( із зазначенням в пункті 2.1., що Орендна плата визначається угодою сторін і становить 788 375,70 гривень щомісяця) - задовольнити. Визнати недійсним Договір оренди №Д нежитлових приміщень від 28.12.2016 ( із зазначенням в пункті 2.1., що Орендна плата визначається угодою сторін і становить 788 375,70 гривень щомісяця) укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «БІОЛ». Вирішити питання стосовно розподілу судових витрат.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Острик С.Ю. вказав, що доводи апеляційної скарги є не обґрунтованими та не підтверджені жодними доказами. Наявність підпису ОСОБА_2 в іншому договорі не спростовує того, що оскаржуваний договір містить підпис саме останнього. Окрім того, представник вважає, що судом першої інстанції правомірно прийнятий відзив відповідача, суд обґрунтовано поновив строк на його подання. Посилання в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 24.03.2021 у справі №320/4186/18 жодним чином не підтверджують доводи ТОВ «БІОЛ» про недійсність спірного договору оренди.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно частини першої статті 262, статті 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За правилами статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно частин першої, другої статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагається.
Згідно частин першої, другої статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Правила укладення договору оренди встановлені главою 58 ЦК України.
Згідно частини першої статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Згідно частини першої статті 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.
За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (частина перша статті 762 ЦК України).
У відповідності до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Частиною 3 статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ч.ч.1 та 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Встановлено, що згідно статуту, ТОВ «БІОЛ» створено шляхом об`єднання майна та підприємницької діяльності засновників. Засновниками та учасниками товариства є фізичні особи громадяни України ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т. 1 а.с.13-20).
28 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «БІОЛ» було укладено письмовий договір оренди № Д нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , загальною площею 8044,65 кв.м., терміном дії договору 2 роки 11 місяців з 01.01.2017 року. (т. 1 а.с.92-94).
Відповідно до п. 2.1 Договору орендна плата визначається угодою сторін і становить 788 375,70 грн. щомісячно. 
Договір складено на трьох сторінках, підписаний ОСОБА_1 як орендодавцем та директором ТОВ «БІОЛ» ОСОБА_2, підпис якого завірено печаткою товариства, як орендарем. Як зазначено у п.9.2 договору, останній складений у двох примірниках, які мають однакову юридичну силу, по одному із примірників для кожної із сторін.
До січні 2018 року сторони виконували умови договору, товариство сплачувало орендну плату із розрахунку 788 375,70 грн. щомісячно.
За даними листа Управління ДФС у Запорізькій області від 11.05.2019 про виконання ТОВ «БІОЛ» функцій податкового агента під час нарахування та сплати доходу від надання в оренду майна, згідно наданих податкових розрахунків у 2017 і 2018 роках ОСОБА_1 був нарахований дохід у сумі 709 372,80 грн. та утримано податку в сумі 1 277 167, 18 грн., що підтверджує, що розрахунок позивачем здійснювався із суми 788 375 грн. на місяць. 
Виходячи із наданих ДПС у Запорізькій області документів, вже лише після звернення позивача із позовом про стягнення з ТОВ «БІОЛ» заборгованості по орендній платі, відповідач 14.08.2019 звернувся до податкової служби про внесення коригування до складеної ним раніше податкової звітності у частині у частині розміру сум нарахувань за квартал, подавши уточнюючі податкові розрахунки сум доходу та утриманих податків за 1 квартал 2017 року, за 2-4 квартал 2017 року та 1-4 квартал 2018 року, зазначивши, що розмір орендної плати у договорі від 26.12.2016 року становив 153714,28 грн. за місяць.
Відомості Управління ДФС у Запорізькій області та ДПС у Запорізькій області ніким не спростовані, та підтверджують той факт, що розрахунок з позивачем за орендну плату у 2017 і 2018 роках здійснювався із суми 788 375 грн. на місяць.
Аналіз викладеного свідчить про те, що позивач погоджувався із встановленим договором оренди № Д нежитлових приміщень від 28.12.2016 із розміром орендної плати у сумі 788 375, оскільки протягом дванадцяти місяців 2017 року сплачував орендну плату згідно з умовами договору, звітував перед податковими органами за внесення орендної плати в зазначеному у спірному договорі розмірі.
Звернення ТОВ «ВІОЛ» до правоохоронних органів і до ДПС із заявами про внесення коригування після пред`явлення до нього власником нерухомості вимоги про стягнення заборгованості з орендної плати не є достатньою підставою для висновку про те, що при підписанні договору волевиявлення учасника правочину не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».
Зважаючи на те, що ТОВ «БІОЛ» протягом 12 місяців виконувало умови договору оренди, сплачувало орендну плату у розмірі, встановленому спірним договором, пред`явлення останнім позову при визнання договору недійсним з підстав невідповідності його умов внутрішній волі орендаря суперечить добросовісності та чесності ділової репутації. 
Посилання ТОВ «БІОЛ» на те, що висновком експертизи Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 25.03.2020 за №17-3/403, проведеної у кримінальному провадженні, було встановлено, що директор ТОВ «БІОЛ» ОСОБА_2. не підписував Договір оренди №Д нежитлових приміщень від 28.12.2016, є неспроможними.
Судом встановлено, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України розпочаті досудові розслідування у кримінальних провадженнях зареєстрованих 23.12.2019 в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №12019000000001157 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України, №12019000000001159 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, №12019000000001158 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України на підставі заяви директора ТОВ «БІОЛ» ОСОБА_2. (т. 1 а.с. 211-219).
04 березня 2020 в зазначеному кримінальному провадженні було призначено комплексну судово-почеркознавчу та технічну експертизу. (т. 1 а.с. 223-225).
Відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 25.03.2020 у за №17-3/403, підпис від імені ОСОБА_3 у графі «ОСОБА_1» на другому аркуші договору оренди нежитлових приміщень №Д від 28.12.2016, виконано ОСОБА_1 . Підпис від імені ОСОБА_4 в графі «ОРЕНДАР… Директор ТОВ «БІОЛ» ОСОБА_2, на другому аркуші договору оренди нежитлових приміщень №Д від 28.12.2016, виконано ОСОБА_2 . Відбиток печатки у графі «ОРЕНДАР» на другому аркуші договору оренди нежитлових приміщень №Д від 28.12.2016, нанесено печаткою ТОВ «БІОЛ», вільні зразки відбитку якої надані в якості порівняльного матеріалу. (т.1 а.с. 226-236).
Проте, висновок почеркознавчої експертизи, проведеної у кримінальному провадженні , не є підставою для висновку про те, що відповідач не підписував спірний договір.
Належних і допустимих доказів на підтвердження доводів про те, що наявний в матеріалах цивільної справи договір оренди ОСОБА_2 як директор ТОВ «БІОЛ» не підписував, останній суду не надавав.
Суд першої інстанції дав правильну оцінку відповідному висновку експертизи та обґрунтовано не прийняв його до уваги з огляду те, що при розгляді цивільної справи суд не вправі давати оцінку доказам, зібраним у кримінальному провадженні.
Клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи спірного договору ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції відповідач суду не заявляв.
За таких обставин відсутні підстави для висновку про невідповідність спірного договору вимогами ст.ст.203-215 ЦК України.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції були порушені норми процесуального права, зокрема прийнято відзив відповідача на позовну заяву з пропуском процесуального строку.
Суд першої інстанції правомірно прийняв відзив відповідача на позовну заяву, поновивши строк для його подання, оскільки ОСОБА_1 не отримував судову кореспонденцію, тому стверджувати про те, що останній був обізнаний про розгляд справи у суду не було підстав. 
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Скасування касаційним судом рішення у справі по спору між тими ж сторонами про стягнення заборгованості з орендної плати за 2018-2019р.р. з направленням на справи на новий розгляд до суду першої інстанції не є підставою для скасування оскаржуваного рішення. Вказана обставина є підставою для зміни його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,- 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  Товариства з обмеженою відповідальністю «БІОЛ» залишити без задоволення.
Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 березня 2021 року у цій справі змінити, виклавши його резолютивну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 
Повний текст постанови складено 18 серпня 2021 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Суді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська