УХВАЛА

12 серпня 2021 року 
м. Київ

справа №  914/1027/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Малашенкової Т.М. (головуючий), Бенедисюка І.М., Булгакової І.В.,
за участю секретаря судового засідання Барвіцької М.Т.,

представників учасників справи:
позивача - Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - АТ "НАК "Нафтогаз України", позивач, скаржник) - Лисенко В.О. (адвокат),
відповідача - Львівського міського комунального підприємства "Львівтеплоенерго" (далі - ЛМКП "Львівтеплоенерго", відповідач) - не з`явилися, 

розглянув касаційну скаргу АТ "НАК "Нафтогаз України",

на постанову  Західного апеляційного господарського суду від 19.04.2021 (головуючий   - суддя Мирутенко О.Л., судді: Желік М.Б., Скрипчук О.С.)

у справі №   914/1027/20

за позовом АТ "НАК "Нафтогаз України"
до ЛМКП "Львівтеплоенерго"
про стягнення 1 916 006,73 грн,

ВСТАНОВИВ:

АТ "НАК "Нафтогаз України" звернулося до суду з позовом до ЛМКП   "Львівтеплоенерго" про стягнення 139582,77 грн пені, 45200,25 грн 3% річних та 166843,04 грн інфляційних втрат.

Позов мотивовано тим, що відповідач порушив умови договору від 13.12.2017 №6325/1718-КП-21 про постачання природного газу у частині своєчасного виконання умов договору.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 07.12.2020 (суддя Синчук   М.М.) позовні вимоги задоволено; стягнуто з ЛМКП "Львівтеплоенерго" на користь АТ "НАК "Нафтогаз України" борг у загальній сумі 1 916 006,73 грн, у тому числі: пеню у сумі 1   608   062, 08 грн; три проценти річних у сумі 139 436,07 грн; інфляційні втрати у сумі 168   508, 58 грн; стягнуто з ЛМКП "Львівтеплоенерго" на користь АТ "НАК "Нафтогаз України" 28 740, 10 грн судового збору.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 19.04.2021 рішення Господарського суду Львівської області від 07.12.2020 скасовано у частині стягнення розміру пені; стягнуто з ЛМКП "Львівтеплоенерго" на користь АТ "НАК "Нафтогаз України" пеню у сумі 804 031, 04 грн; стягнуто з АТ "НАК "Нафтогаз України" на користь ЛМКП "Львівтеплоенерго" 1437,15 грн в повернення сплаченого судового збору за розгляд справи в апеляційній інстанції; у решті рішення Господарського суду Львівської області від 07.12.2020 залишено без змін.

Не погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції, АТ "НАК "Нафтогаз України" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Західного апеляційного господарського суду від 19.04.2021, а рішення Господарського суду Львівської області від 07.12.2020 у справі №   914/1027/20 залишити в силі.

Ухвалою Верховного Суду від 16.07.2021 відкрито касаційне провадження у справі №   914/1027/20 за касаційною скаргою АТ "НАК "Нафтогаз України" на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України)  та призначено її розгляд на 12.08.2021.

На обґрунтування своєї правової позиції АТ "НАК "Нафтогаз України" у поданій касаційній скарзі зазначає, що не погоджується з постановою Західного апеляційного господарського суду від 19.04.2021 у справі № 914/1027/20 у частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 804 031,04 грн пені, вважає вказану постанову у цій частині незаконною та ухваленою із порушенням норм матеріального та процесуального права.

При цьому, скаржник із посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) вказує, що апеляційний господарський суд в оскаржуваній постанові застосував норми матеріального права (статтю 551 Цивільного кодексу України та статтю 233 Господарського кодексу України) без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №   908/1453/14 стосовно того, що при вирішенні питання щодо можливості зменшення неустойки, суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін.

Також скаржник звертає увагу на висновки Верховного Суду, викладеного у постановах Верховного Суду:

- від 12.06.2018 у справі № 922/1010/16 де зазначено, що: "відповідач не обмежений у способах та шляхах виконання своїх зобов`язань, зокрема, шляхом перенесення оплати, взаємозаліку, залучення кредитних коштів, зменшення власних витрат тощо";

- від 16.10.2020 у справі № 903/918/19 де зазначено, що "правовий статус підприємства-відповідача як заснованого на комунальній власності територіальної громади міста Ковеля в організаційно-правовій формі комунального унітарного комерційного підприємства (пункти 2, 3 Розділу І Статуту ПТМ "Ковельтепло") не звільняє його від підприємницьких ризиків, що можуть виникнути під час здійснення господарської діяльності з виробництва і постачання теплової енергії та гарячої води безпосереднім споживачам на підставі договорів та пов`язані, зокрема, із несвоєчасними розрахунками споживачів за поставлені їм відповідачем як теплопостачальною організацією енергоносії та затримкою держави у виділенні пільг та субсидій на часткове покриття вартості енергоносіїв, спожитих пільговими категоріями споживачів теплової енергії та гарячої води...".

Підсумовуючи викладене АТ "НАК "Нафтогаз України" зазначає, що постанова Західного апеляційного господарського суду від 19.04.2021 у справі № 914/1027/20 у частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення 804 031,04 грн - пені прийнята із невірним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без дослідження усіх істотних обставин справи, та підлягає скасуванню у цій частині. В той же час, рішення Господарського суду Львівської області від 07.12.2020 у справі №   914/1027/20 є законним, обґрунтованим, ухваленим із дотриманням норм матеріального та процесуального права.

ЛМКП "Львівтеплоенерго" 03.08.2021 до Верховного Суду засобами поштового зв`язку відправлено  відзив на касаційну скаргу, у якому відповідач, посилаючись на необґрунтованість викладених у касаційній скарзі доводів, просить відмовити   АТ   "НАК "Нафтогаз України" у задоволенні касаційної скарги у повному обсязі, залишити без змін оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції. Також у відзиві на касаційну скаргу ЛМКП "Львівтеплоенерго", посилаючись на те, що ухвалу Верховного Суду від 16.07.2021 (про відкриття касаційного провадження) відповідач отримав лише 27.07.2021, просить продовжити строк на подання відзиву.   

Верховний Суд приймає до розгляду поданий ЛМКП "Львівтеплоенерго" відзив про що постановлена протокольна ухвала від 12.08.2021.

Касаційне провадження щодо розгляду цієї скарги здійснюється з урахуванням положень ГПК України у редакції від 08.02.2020.

Згідно з приписами статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Дослідивши доводи касаційної скарги, зміст судових рішень у їх контексті та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі №     914/1027/20 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 №910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 №925/3/17, пункт 40 постанови від 25.04.2018 №910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі №910/8956/15 та 13.09.2017 у справі №923/682/16.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц).

Отже для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Щодо доводів касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові  Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №     908/1453/14, то Верховний Суд зазначає таке.

Суд касаційної інстанції переглядає у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження. Отже, предметом касаційного перегляду є постанова суду апеляційної інстанції у справі №914/1027/20 на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Предметом касаційного оскарження є незгода АТ "НАК "Нафтогаз України" з рішеннями суду апеляційної інстанції у частині відмови йому у стягненні пені у розмірі 804   031,04   грн. В іншій частині рішення суду апеляційної інстанції не оскаржується жодною із сторін, а відтак Верховним Судом не переглядається.

Скасовуючи рішення місцевого господарського суду в частині стягнення пені у розмірі 804   031,04 грн, суд апеляційної інстанції виходив з такого:
-   розрахунок пені здійснено арифметично правильно, відповідно до вимог чинного законодавства та умов Договору (пункту 8.2) у сумі 1   608   062,08 грн;
-   вартість поставленого природного газу відповідачем сплачена повністю;
-   ЛМКП   "Львівтеплоенерго" перебуває у важкому фінансовому становищі;
-   на підтвердження фінансового становища відповідачем долучено до матеріалів справи звіт про фінансовий стан на 31.03.2020 та звіт про фінансовий стан за 1 квартал 2020 року з відображенням відповідних даних балансу підприємства на початок та на кінець звітного періоду;
-   відповідач здійснює теплопостачання міста, споживачами його послуг в переважній більшості є громадяни - фізичні особи, вимоги постанови Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 №217 "Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки";
-   судом першої інстанції стягнуто на користь позивача три проценти річних та інфляційні втрати;
-   відповідачем у відзиві на позовну заяву заявлено клопотання про зменшення розміру пені на 90% у зв`язку із складним фінансовим становищем ЛМКП   "Львівтеплоенерго";
- при цьому суд апеляційної інстанції не погодився з відповідачем про можливість зменшення розміру належної до стягнення пені на 90%; на думку суду апеляційної інстанції, достатнім та обґрунтованим буде зменшення розміру належної до стягнення пені на 50%.      

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового зменшення розміру пені на 50% (804   031,04 грн).

Щодо підстав зменшення судом апеляційної інстанції заявленого позивачем до стягнення розміру пені на 50% за клопотанням відповідача відповідно до положень статті 551 ЦК України, статті 233 ГК України Суд зазначає таке.

Постановою Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14, на висновки якої щодо застосування норм статей 551 ЦК України та 233 ГК України посилається скаржник, залишено без змін рішення господарського суду Запорізької області від 25.05.2017 та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 19.07.2017 у справі № 908/1453/14. При цьому Верховний Суд зазначив, що "суд першої інстанції, врахувавши фінансовий стан позивача та відповідача, дійшов обґрунтованого висновку, з яким погодився суд апеляційної інстанції, що в даному випадку суд не може надати перевагу відповідачу, враховує, зокрема, наявність заборгованості позивача по заробітній платі та податковий борг. Отже, з`ясувавши всі обставини справи та взявши до уваги майновий стан обох сторін, суди попередніх судових інстанцій дійшли правомірного висновку, що в даному випадку відсутні підстави для зменшення розміру пені". 

Однак з огляду на підстави зменшення розміру пені, якими керувався суд апеляційної інстанції, ухвалюючи оскаржувану постанову (пункт 8.2 цієї постанови), постанова Верховного Суду у справі № 908/1453/14 ухвалена хоча й за правового регулювання спірних правовідносин, схожого з тим, що має місце у цій справі (у частині стягнення розміру пені), але за іншої фактично-доказової бази (обставин справи та зібраних у них доказів), ніж у цій справі № 914/1027/20, тобто зазначена справа № 908/1453/14 і ця справа є відмінними за істотними правовими ознаками (в частині стягнення пені), що свідчить про неподібність правовідносин у них. 

Тобто у кожній із зазначених справ судами досліджувались різні за змістом докази, які подавались сторонами, та на підставі встановлених судами різних за змістом обставин приймалися відповідні судові рішення, що, у свою чергу, не може свідчити про подібність правовідносин, оскільки під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16.

Верховний Суд звертає увагу на те, що питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій та розміру на який зменшується розмір штрафних санкцій суд вирішує у відповідності до статті 86 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідженню конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії. 

Близька за змістом правова позиція зменшення розміру неустойки є послідовною та викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 04.12.2018 у справі №  916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 26.07.2018 у справі №  924/1089/17, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 12.12.2018 у справі №  921/110/18, від 14.01.2019 у справі № 925/287/18, від 22.01.2019 у справі №  908/868/18, від 27.03.2019 у справі № 912/1703/18, від 13.05.2019 у справі №  904/4071/18, від 03.06.2019 у справі № 914/1517/18, від 23.10.2019 у справі №  917/101/19, від 06.11.2019 у справі №     917/1638/18, від 17.12.2019 у справі №916/545/19, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18, від 14.01.2020 у справі №  911/873/19, від 27.01.2020 у справі №     916/469/19, від 04.02.2020 у справі №918/116/19 від 10.02.2020 у справі № 910/1175/19, від 19.02.2020 у справі №  910/1303/19, від 26.02.2020 у справі № 925/605/18, від 17.03.2020 № 925/597/19, від 18.06.2020 у справі № 904/3491/19 тощо.

Висновок суду апеляційної інстанції щодо застосування до спірних правовідносин статті 233 ГК України, статті 551 ЦК України відповідає висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18, від 14.01.2020 у справі № 911/873/19, від 10.02.2020 у справі №   910/1175/19 щодо передбаченого статтею 233 ГК України, статтею 551 ЦК України права суду на зменшення пені, яке може бути реалізоване судом у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів. При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аргументи скаржника стосовно того, що суди, зменшуючи розмір належних до сплати штрафних санкцій, не оцінили, чи є цей випадок винятковим, Верховний Суд відхиляє, оскільки з огляду на межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені у статті 300 ГПК України, вважає, що застосоване у частині третій статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України словосполучення "суд має право" та "може бути зменшений за рішенням суду" свідчить про те, що саме у цьому випадку суд апеляційної інстанції користується певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення. Натомість, вирішення цих питань не відноситься до повноважень Верховного Суду, завдання якого полягає лише у перевірці правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи.

Доводи скаржника про те, що суди попередніх інстанцій застосували статтю 233 ГК України без урахування висновку щодо застосування вказаної норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 справі №   908/1453/14, є безпідставними, оскільки у цій справі та у справі, на яку посилається скаржник, суди дійшли відповідних висновків не у зв`язку з неоднаковим застосуванням статті 233 ГК України, а у зв`язку з наявністю різних обставин у вказаних справах, що формують зміст правовідносин, та їх різної оцінки судами у кожному конкретному випадку в межах своїх дискреційних повноважень.

У постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі №922/1010/16, на яку також посилається скаржник, Верховний Суд не вирішував питання щодо зменшення пені за клопотанням сторони. Верховний Суд у справі № 922/1010/16 акцентував увагу на тому, що споживач за договором постачання природного газу не обмежується при здійсненні розрахунків з постачальником лише застосуванням рахунків зі спеціальним режимом використання та не обмежений у способах виконання своїх зобов`язань за договором, та погодився з позицією суду апеляційної інстанції про те, що позивач має право на стягнення пені, нарахованої на заборгованість відповідача, що виникла поза межами спільних протокольних рішень, та в межах 6-місячного строку нарахування пені, передбаченої статтею 232 Господарського кодексу України.

Посилання скаржника на правову позицію, викладену у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верхового Суду від 16.10.2020 у справі №   903/918/19, Судом не приймаються з огляду на те, що правові висновки у цій справі не доводять наявності неоднакового застосування судом одних і тих самих норм права, а свідчать лише про наявність у цих справах різних істотних обставин, підтверджених/непідтверджених належними та допустимими доказами, в залежності від яких і були постановлені відповідні судові рішення.

Таким чином, у контексті наведеного Верховний Суд відхиляє як помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції у справі №   914/1027/20 прийнята без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №   908/1453/14, від 12.06.2018 у справі №922/1010/16, від 16.10.2020 у справі №   903/918/19, оскільки відсутні підстави для висновку про те, що правовідносини у справі, що розглядається, та у справах, на які посилається скаржник на обґрунтування підстави касаційного оскарження прийнятого у справі судового рішення, є подібними.  

З огляду на викладене, приймаються доводи відповідача, викладені у відзиві на касаційну скаргу.

Верховний Суд зауважує, що, обираючи підстави касаційного оскарження, скаржник не зазначав про порушення судом апеляційної інстанції норми процесуального права, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, як на підставу для касаційного оскарження, зокрема щодо порушень порядку надання, отримання, оцінки доказів у суді першої та апеляційної інстанцій.

У справі, яка розглядається, судом апеляційної інстанції надано оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, у силу приписів статті 300 ГПК України (в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги) суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.

Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена судом, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (близький за змістом висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Верховний Суд підкреслює, що в силу принципів диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом Верховний Суд переглядає справу в межах усіх доводів касаційної скарги та з урахуванням установлених у справі конкретних обставин і не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

При розгляді даної справи Верховний Суд бере до уваги, що однією з основних засад справедливого судочинства вважається принцип верховенства права, невід`ємною, органічною складовою якого є принцип правової визначеності.

Одним з аспектів принципу правової визначеності є те, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення воно не підлягало перегляду. Сталість і незмінність остаточного судового рішення, що набуло чинності, забезпечується через реалізацію відомого принципу res judicata. Остаточні рішення національних судів не повинні бути предметом оскарження. Можливість скасування остаточних рішень, без урахування при цьому безспірних підстав публічного інтересу, та невизначеність у часі на їх оскарження несумісні з принципом юридичної визначеності. Тому категорію res judicata слід вважати визначальною й такою, що гарантує незмінність установленого статусу учасників спору, що визнано державою та забезпечує сталість правозастосовних актів. Правова визначеність також полягає в тому, щоб остаточні рішення судів були виконані.

Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, відзиві і матеріали справи, зважаючи на зміст спірних правовідносин, суть спору Верховний Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою АТ "НАК "Нафтогаз України".

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на постанову Західного апеляційного господарського суду від 19.04.2021 у справі № 914/1027/20.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                    Т. Малашенкова

Суддя                                                                                           І. Бенедисюк

Суддя                                                                                           І. Булгакова