ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

30 серпня 2021 року 	м. Дніпро	справа № П/811/709/16(2-кас/340/21/20)	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Бишевської Н.А. (доповідач),
                               суддів:  Добродняк І.Ю., Семененка Я.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Кіровоградській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10.03.2021 в адміністративній справі № П/811/709/16(2-кас/340/21/20) за позовом  Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1   до  Головного управління Державної податкової служби у Кіровоградській області про  визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішення, вимоги,- 
ВСТАНОВИВ:
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до Кропивницької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області про визнання протиправними та скасування прийнятих Кропивницькою ОДПІ ГУ ДФС у Кіровоградській області: податкового повідомлення-рішення № 0003571302 від 18.05.2016, податкового повідомлення-рішення № 0003581302 від 18.05.2016, рішення про застосування штрафних санкцій з єдиного внеску № 0002051302 від 01.04.2016, вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-0000131302 від 01.04.2016.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що   контролюючий орган приймаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення № 0003571302 від 18.05.2016 та № 0003581302 від 18.05.2016, рішення про застосування штрафних санкцій з єдиного внеску № 0002051302 від 01.04.2016, вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-0000131302 від 01.04.2016 діяв всупереч та не у відповідності до вимог чинного податкового законодавства. Також позивач зазначає, що упродовж 2013-2015 років не допускав завищення валових витрат, дизельне паливо та запасні частини до транспортних засобів використовувались виключно у господарській діяльності, котра пов`язана з наданням послуг з перевезення вантажів, а у подорожніх листах зазначалась відстань, котру долав транспортний засіб під час здійснення перевезень, комунальні платежі сплачував на підставі договору, який укладено з орендодавцем.
Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 11 липня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2017 року, адміністративний позов задоволено повністю (т.4, а.с. 129-137, 173-175). 
Постановою Верховного суду від 04 вересня 2020 року касаційну скаргу Кропивницької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області задоволено частково. Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 11 липня 2017 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2017 року у справі № П/811/709/16 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т.4, а.с. 209-224)
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10.03.2021 в адміністративній справі № П/811/709/16(2-кас/340/21/20) адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Кіровоградській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішення, вимоги задоволено в повному обсязі. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволені позову відмовити. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення. Крім того відповідачем зазначено про невідповідність наданих позивачем первинних документів вимогам чинного законодавства та ненадання таких документів позивачем контролюючому органу під час здійснення ним перевірки.
Відповідно до статті 311 КАС України, апеляційну скаргу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного перегляду справи,  Кропивницькою ОДПІ ГУ ДФС у Кіровоградській області у період з 04.03.2016 по 25.03.2016 проведено документальну планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 по 31.12.2015, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 по 31.12.2015, за результатами якої складено акт перевірки № 236/11-23-13-02/ 430901716 від 01.04.2016 (т. 1 а.с.24-53)
На підставі висновків вказаного акта перевірки контролюючим органом 18 травня 2016       року прийнято податкове повідомлення-рішення № 0003571302, яким ФОП ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за основним платежем у розмірі 714 772,07 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 357 386,04 грн. та податкове повідомлення-рішення № 0003581302, яким до позивача застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 510,00 грн. Контролюючим органом також   винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску № Ф-000013102 від 01.04.2016, згідно з якою сума боргу ФОП ОСОБА_1 складає 178 584,85 грн, та рішення № 0002051302 від 01.04.2016, яким до ФОП ОСОБА_1 застосовано штрафні санкції у розмірі 26 710,41 грн. у зв`язку з донарахуванням єдиного внеску (т. 1, а.с.17-23).
Підставою для прийняття оскаржуваних рішень стали висновки, викладені в акті перевірки, згідно з якими за результатами перевірки правильності визначення витрат встановлено, що господарські правовідносини між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ "Гайда-Транс", ТОВ "Каарон-Сервіс" не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, первинні документи не мають юридичної сили, оскільки діяльність контрагентів-постачальників на переконання  контролюючого органу спрямована на надання податкових вигод. Крім того, контролюючий орган зазначив, що ФОП ОСОБА_1 неправомірно до складу витрат за 2013-2015 роки   віднесено вартість витрат на оренду приміщення.
Крім того, в ході перевірки контролюючим органом встановлено, що ФОП ОСОБА_1  включено до складу витрат за період, що перевірявся, вартість придбаного дизпалива, проте на вимогу контролюючого органу платником податків не   надано подорожніх листів, в наданих актах виконаних робіт не зазначено виражена в кілометрах відстань пробігу автотранспортного засобу, на підставі якого проводить списання дизельного палива. Відповідач дійшов висновку, що ФОП ОСОБА_1 завищено витрати, що враховуються при визначенні чистого оподатковуваного доходу, на загальну суму 3  972 600,25 грн.
Надаючи оцінку обґрунтованості висновків податкового органу, висновків суду першої інстанції та правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, колегія суддів зазначає, що відповідно до пп.  14.1.27  п.  14.1  ст.  14 ПК України  витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).
Згідно з п.  138.2  ст.  138 ПК України  витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених  розділом II цього Кодексу.
Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (пп. 139.1.9 п.  139.1  ст.  139 ПК України).
Пунктом  177.4  статті  177 Податкового кодексу України  визначено, що до переліку витрат, безпосередньо повязаних з отриманням доходів, належать: витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного обєкта витрат; витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); обовязкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обовязкове страхування життя або здоровя працівників у випадках, передбачених законодавством; суми єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; інші витрати, до складу яких включаються витрати, що повязані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги звязку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, повязані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо повязаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.
Згідно з пунктом  198.1  статті  198 Податкового кодексу України  право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Пунктом  198.2  статті  198 Податкового кодексу України  визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів (послуг) або дата отримання платником податку товарів (послуг), що підтверджено податковою накладною.
Відповідно до пункту  198.3  статті  198 Податкового кодексу України  податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до  статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом  193.1  статті  193  цього  Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Положеннями пункту  198.6  статті  198 Податкового кодексу України  встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог  статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом  201.11  статті  201  цього  Кодексу.
Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов`язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів (послуг), на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (п.  201.6,  201.10  ст.  201 ПК України).
Наявність формально оформлених (складених) первинних документів та/або сплати грошових коштів не може слугувати підставою для формування даних податкового обліку за відсутності факту придбання відповідних товарів (робіт, послуг).
Встановлюючи обов`язкове підтвердження платником податків задекларованих показників податкового обліку належними документами, законодавець презюмує, що ці документи мають відображати реальний стан речей щодо задекларованих об`єктів оподаткування. При цьому наявність або відсутність окремих документів, так само, як помилки у їх оформленні, не є підставою для висновку про відсутність господарської операції, якщо відбулися фактичний рух активів або зміни в активах.
Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає  Закон України №996-ХIV від 16.07.1999 «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»  (далі - Закон №996-ХIV).
Згідно із визначенням, наведеним у  статті 1 цього Закону  первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Отже, у відповідності до наведеної норми, первинний документ містить дві обов`язкові ознаки: відомості про господарську операцію і підтвердження її реального (фактичного) здійснення.
Підпунктом  14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України  визначено, що господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Згідно зі  статтею 1 Закону №996-ХIV  господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.
За змістом частин першої та другої  статті 9 Закону №996-ХIV  підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.
Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.
Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та ТОВ "Гайда-Транс", ТОВ "Каарон-Сервіс"  укладено договори купівлі-продажу запчастин № 01/07 від 01.07.2013 (т.1, а.с. 68-69) та № 1504 від 20.04.2015 (т.1, а.с. 163). 
На виконання вказаних договорів  виписані видаткові та податкові накладні, рахунки-фактури, а також проведено оплату товару (наданих послуг), що підтверджується платіжними дорученнями, копії яких містяться в матеріалах справи (т.1, а.с. 70-162, 165-172).
Використання придбаного товару у власній господарській діяльності позивача підтверджується актами списання ТМЦ, а вказані первинні документи складені відповідно до вимог чинного законодавства (т.1, а.с. 176-231). 
При цьому наявні первинні документи на підтвердження закупівлі позивачем дизельного пального (т.2, а.с. 191-250, т.3. а.с. 1-95).
Ремонт автотранспорту підтверджується належно оформленими первинними документами (т.2, а.с. 68-189).
Як встановлено судом під час розгляду справи, на час укладення та виконання договорів контрагент позивача  зареєстрований у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, тобто має достатній об`єм правоздатності для складання первинних документів та укладання будь-яких правочинів.
Крім того, податкові повідомлення-рішення відносно ТОВ "Гайда-Транс", ТОВ "Каарон-Сервіс" на підставі актів перевірок (використана податкова інформація), не приймалися, що виключає можливість використання вказаної інформації в силу приписів пункту 86.7 статті 86 Податкового кодексу України.
До первинних документів бухгалтерського обліку, що підтверджують показники, відображені платником податків у податковій звітності, належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, які за змістом відповідають вимогам  закону  та які відображають реальні господарські операції.
Водночас нереальність господарських операцій з придбання платником податку товарів/послуг має підтверджуватися належними, допустимими та достатніми доказами і не може ґрунтуватися на припущеннях, обумовлених лише посиланням на недостатність у контрагента покупця послуг трудових ресурсів.
Норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності.
Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог  закону  щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.
Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права вже була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду, зокрема, у постановах від 26.06.2018 (справа № 803/649/15-а), від 31.07.2018 (справа № 820/3119/17), від 31.07.2018 (справа № 0870/4938/12).
Разом з тим, слід відзначити, що нереальність господарських операцій з придбання платником податку товару (робіт, послуг) має підтверджуватися належними, допустимими та достатніми доказами і не може ґрунтуватися на припущеннях, зокрема, обумовлюватись відсутністю необхідних трудових ресурсів, основних фондів, складських приміщень, транспортних засобів, виробничих потужностей тощо, адже контрагентів позивача не позбавлено права залучати матеріально-технічні ресурси для здійснення господарської діяльності.
В свою чергу, визначальним критерієм для підтвердження права платника на податковий кредит є встановлення факту руху активів або зміни зобов`язань платника, наявність ділової мети, а також відсутність факту узгодженості дій платника з недобросовісним контрагентом з метою незаконного отримання податкових вигод, або його обізнаності з такими діями контрагента. При цьому оцінюючи дії платника податків необхідно виходити з принципів «індивідуальної відповідальності» платника, а також «належної обачності», встановлені рішеннями Європейського суду з прав людини у справі «Булвес АТ проти Болгарії» від 22.01.2009, а також у справі «Інтерсплав проти України» від 09.01.2007.
Зокрема, в рішенні від 09.01.2007 у справі «Інтерсплав проти України» вказано, що коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування ПДВ, що здійснюються конкретною кампанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань.
Таким чином, виходячи з принципу індивідуального застосування відповідальності за порушення правил оподаткування, негативні наслідки, зокрема, у вигляді позбавлення права на податковий кредит, можуть бути застосовані саме до того платника податків, який їх припустився, а не до іншої особи.
До того ж слід зазначити, що поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування та податкового законодавства, а тому можливі порушення податкового законодавства з боку контрагента-постачальника, за відсутності доказів протиправної змови учасників операцій з метою отримання позивачем (покупцем) необґрунтованої податкової вигоди, не є безумовною підставою для висновку про порушення саме покупцем вимог податкового законодавства та не є підставою для позбавлення покупця сформованих податкових вигод за фактично вчиненою операцією.
Чинне податкове законодавство не покладає на платника обов`язку контролювати діяльність своїх контрагентів, не зобов`язує платника податків перевіряти безпосереднього контрагента на предмет виконання ним вимог податкового законодавства перед тим як вносити відповідні суми витрат до складу валових витрат і суми ПДВ - до податкового кредиту.
Стосовно доводів податкового органу про нереальність господарських операцій між позивачем та його контрагентом через: відсутність можливості фактичного здійснення господарських операцій через відсутність майна та інших матеріальних ресурсів, економічно необхідних для здійснення операцій з купівлі - продажу, зокрема відсутні трудові ресурси, основні фонди, складські приміщення, транспортні засоби тощо, необхідно зазначити наступне.
Зазначені вище обставини встановлені податковим органом відповідно до електронних баз даних ДФС та інформації, отриманої із Державних реєстрів.
Наявність певної податкової інформації, одержаної від інших підрозділів податкового органу чи з інформаційних систем державної податкової служби, що не є юридичним фактом, утворює лише привід і підстави для перевірки такої інформації, може породжувати певні сумніви щодо законності господарських операцій платника податків, однак не є беззаперечним доказом того факту, що в дійсності ніякі товари (роботи, послуги) не отримувались платником податків від його контрагента.
Під час розгляду справи по суті судом встановлено, що господарська діяльність контрагента позивача не перевірялась, зустрічні перевірки проведені не були, усі викладені в акті доводи були сформовані за результатами аналізу даних Єдиного реєстру податкових накладних та АС Податковий блок та Державного реєстру прав на нерухоме майно.
Необхідно відмітити, що ні до проведення перевірки позивача, ні під час її проведення не була проведена зустрічна звірка або перевірка господарської діяльності контрагента позивача, не було також звернень до цього підприємства про надання пояснень або підтверджуючих документів.
З аналізу акту перевірки та зафіксованих у ньому порушень видно, що в акті податковим органом не зафіксовано жодних порушень податкового законодавства саме позивачем, натомість висновки про господарську діяльність контрагента - ТОВ «Гайда-Транс» та його контрагентів-постачальників зроблені виключно на підставі електронних баз даних без дослідження первинних бухгалтерських документів безпосередніх учасників господарських операцій.
Виходячи із наведеного, суд приходить до переконання, що вказані вище висновки відповідача неможливо вважати обґрунтованими, оскільки в акті перевірки позивача не відображена інформація про проведення податкової перевірки контрагента - постачальника, а отже інформація, висвітлена без дослідження первинних бухгалтерських документів та документів податкового обліку контрагентів постачальника позивача. За таких обставин, такі висновки не можуть містити підтверджені належним чином обставини здійснення контрагентами постачальника власної господарської діяльності з посиланням на первинні документи, які б могли вважатися належними та допустимими доказами, у розумінні КАС України. Отже, податковим органом досліджувалася лише податкова звітність контрагентів постачальника позивача, на підставі якої зроблено висновок про неможливість здійснення суб`єктом господарювання постачання яблук.
Відтак, факти, які викладені податковим органом, не можуть бути використані в якості доказів здійснення безтоварних операцій та впливати на господарські правовідносини між позивачем та його контрагентом у вигляді застосування до позивача фінансової відповідальності.
Також як на факт, що свідчить про відсутність фактичного здійснення господарських операцій, відповідач в акті перевірки вказав на відсутність постачальника та його контрагентів необхідних трудових ресурсів.
Такі обставини, як відсутність у контрагента необхідної кількості трудових ресурсів, виробничого обладнання, транспортного та торгівельного обладнання також не можуть спростовувати фактичне виконання операції, оскільки специфіка підприємницької діяльності полягає у тому, що підприємство не завжди має мати задекларовану значну кількість працівників, наявність основних засобів та транспорт для виконання взятих на себе зобов`язань. Звичаями ділового обороту визначені й інші можливості залучення ресурсів для поставки товарів/робіт/послуг, як от на підставі цивільно-правових договорів.
Разом з тим, надані позивачем документи, складені за результатами проведених операцій з вищезазначеним контрагентом, містять необхідну для цілей оподаткування інформацію щодо змісту спірної господарської операції та мають усі необхідні реквізити первинних документів, що дозволяють ідентифікувати учасника цієї операції та встановити факт поставки товару (запчастин). Видані контрагентом позивачу податкові накладні не ставились під сумнів під час проведення перевірки, а тому не мають недоліків, а порядок їх заповнення відповідає чинному на момент їх виписки законодавству.
Суд також зазначає, що будь-які первинні документи (у тому числі договори, видаткові та податкові накладні, акти тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.
У той же час, з урахуванням закріпленої в ст. 204 ЦК України презумпції правомірності правочину, а також враховуючи вимоги ч. 2 ст. 77 КАС України, за якою обов`язок доказування правомірності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається на такого суб`єкта, відповідач повинен був надати суду належні та достовірні докази своїх тверджень про те, що задекларовані позивачем операції з постачання товару в реальності не виконувались, а мало місце лише документування цієї операції з метою завищення податкового кредиту та заниження доходу. Оскільки такі дії мають злочинний характер, то доказом їх вчинення може бути лише відповідне судове рішення, винесене в порядку кримінально-процесуального судочинства.
Однак, відповідач не посилається на факти вчинення представниками позивача чи його контрагентом таких дій і не надав докази притягнення їх до відповідальності.
Надані суду докази не дають підстав для висновку, що вчинена позивачем господарська операція з ТОВ «Гайда-Транс» є сумнівною, не відповідає дійсному економічному змісту і вчинена з метою одержання доходу саме за рахунок податкової вигоди за відсутності наміру здійснювати реальну підприємницьку діяльність.
Відповідачем не надано до суду доказів того, що на час здійснення господарської операції із позивачем в ЄДРПОУ був в наявності запис про скасування державної реєстрації цього підприємства, визнання його банкрутом чи припинення юридичної особи.
Тобто, на час здійснення господарської операції з позивачем ТОВ «Гайда-Транс» мало належну правосуб`єктність.
Необхідно також звернути увагу на позицію Верховного суду, викладену в постанові від 27.02.2018 р. у справі № 813/1766/17. Зокрема, Верховний Суд зазначає, що договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку. Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Отже, договір свідчить лише про намір виконати дії (операції) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання.
Відповідно до вищенаведеного визначення, господарська операція пов`язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу, що було досліджено та встановлено судом в ході розгляду даної справи.
Первинний документ містить дві обов`язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків, а здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку. Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.
Аналогічна позиція неодноразово викладалась Верховним Судом в постанові від 15.05.2018 р. у справі № 870/9721/12, в постанові від 27.02.2018 р. у справі № 813/1766/17.
Окремо необхідно зауважити, що згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) цієї вимоги є підставою недійсності правочину.
В той же час, ст. 215 ЦК України визначено підстави для визнання правочину недійсним. Серед іншого, вказаною нормою передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За вимогами цивільного законодавства існує презумпція правомірності правочину. Так, ч. 1 ст. 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.
Згідно ч. 1 ст. 208 ГК України якщо господарське зобов`язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов`язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов`язанням, а у разі виконання зобов`язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.
Наведену норму необхідно застосовувати з урахуванням того, що за змістом приписів ст. 228 ЦК України правочин, учинений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, водночас є таким, що порушує публічний порядок, а отже, є нікчемним.
Статтею 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Відповідачем не надано до суду доказів визнання правочинів, укладених між позивачем та спірним контрагентом, недійсними у судовому порядку, як і не обґрунтовано своєї позиції, в чому саме полягає порушення публічного порядку сторонами у ході укладення та виконання спірного правочину.
Суд також зазначає, що податкові накладні по господарським операціям позивача зареєстровані у законному порядку, що свідчить про підтвердження відповідачем наявності здійснення господарських операцій позивачем.
Як на час перевірки, так і станом на день розгляду справи відсутні будь-які докази наявності судових рішень, які б набрали законної сили, з приводу незаконних дій посадових осіб ТОВ «Гайда-Транс», пов`язаних із знищенням, пошкодженням майна, незаконним його заволодінням або пов`язаних із порушенням податкового законодавства.
Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що висновок відповідача щодо здійснення фінансово-господарської діяльності позивача та його контрагента ТОВ «Гайда-Транс» без фактичного постачання запчастин, складання первинних документів всупереч вимогам діючого законодавства, є необґрунтованим та безпідставним.
Також судом встановлено, що позивачем  укладено договір оренди з ДП «КСУ № 411 «ПАТ Дніпроелектромонтаж», згідно з яким позивачу передано у користування частину нежитлового приміщення та офіс, за умовами якого орендар за користування електроенергією та комунальні платежі (теплопостачання, водопостачання та водостоки) проводе розрахунки безпосередньо з орендодавцем на підставі лічильників та предявлених рахунків.
Податковий орган зазначив, що платником податків вартість комунальних платежів неправомірно віднесена до складу витрат, повязаних з наданням послуг вантажних перевезень, оскільки за податковою адресою господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 зареєстровано, у тому числі, два підприємства: ТОВ «СБС» та ТОВ «Гайдатранс», а тому можливість поділу сум витрат зі сплати комунальних платежів, які безпосередньо повязані з отриманням доходу від здійснення господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 , відсутня, а тому останнім завищено суму витрат на 11660,19 грн.
Проте суд апеляційної інстанції зазначає  щодо необґрунтованості таких висновків, адже відповідно до листа ДП «КСУ № 411 «ПАТ Дніпроелектромонтаж», ТОВ «Гайдатранс» орендувало склад загальною площею 36 кв. м, тоді як ФОП ОСОБА_1   передано в оренду складське приміщення площею 72 кв.м та офіс 28 кв.м. Крім того, умовами договору оренди, укладеного з ТОВ «Гайдатранс», сплата останнім комунальних платежів не передбачалася.
Спростовуючи    висновки контролюючого органу про завищення позивачем витрат у зв`язку з придбанням дизельного палива, оскільки до перевірки не надано подорожні листи, а в наданих актах виконаних робіт та наданих послуг по перевезенню вантажів зазначено лише пункт навантаження та розвантаження, проте не виражена в кілометрах відстань пробігу автотранспортного засобу, на підставі якого проводиться списання дизельного палива, колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи містяться подорожні листи, які повністю заповнені та місять відомості щодо маршруту, показники спідометра, пройденого кілометражу, виданого та використаного дизельного палива, а також його залишку.
Вказані подорожні листи містять всі обовязкові реквізити, при цьому податковим органом не надано жодних беззаперечних доказів ненадання платником податків вказаних первинних документів до перевірки, натомість останній стверджує про їх наявність та вільний доступ до них податкового органу.
На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку, що твердження податкового органу, що стали підставами для прийняття оскаржених податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу та рішення про застосування фінансових санкцій, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом, з огляду на що, суд обґрунтовано задовольнив позовні вимоги та скасував оскаржені рішення відповідача.
Доводи, наведені у апеляційній скарзі відповідача, не спростовують правильних    висновків суду першої інстанції, а тому рішення суду    у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись п.1 ч.1 ст.315, ч.1 ст.316, ст.ст.322,  325,  329 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Кіровоградській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10.03.2021 в адміністративній справі № П/811/709/16(2-кас/340/21/20) залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10.03.2021 в адміністративній справі № П/811/709/16(2-кас/340/21/20)   залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках та в строки, визначені статтями  328,329 КАС України.
   
Головуючий - суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      Я.В. Семененко