УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
15 вересня 2021 року
м. Київ
справа № 736/1495/19
провадження № 51-4038ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Менського районного суду Чернігівської області від                  09 липня 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 10 червня                    2021 року у кримінальному провадженні № 12019270150000193 за обвинуваченням
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Перелюб Корюківського району Чернігівської області та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 348 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Суть питання
Вироком Менського районного суду Чернігівської області від 09 липня 2020 року ОСОБА_4 засуджено за ст. 348 КК та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.
Як зазначив суд у вироку, ОСОБА_4 22 червня 2019 року приблизно о 20:00 у дворі належного йому домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, під час документування стосовно нього адміністративного правопорушення працівниками Корюківського ВП ГУНП в Чернігівській області проігнорував законну вимогу працівників поліції вийти з помешкання та надати пояснення щодо повідомлення ОСОБА_6 про здійснення ним стосовно останньої домашнього насильства та з невстановлених мотивів вирішив позбавити життя слідчого Корюківського ВП Менського ВП ГУНП в Чернігівській області ОСОБА_7 та начальника сектора реагування патрульної поліції № 1 цього ж відділу поліції ОСОБА_8 . Реалізовуючи свій злочинний умисел на позбавлення життя працівників правоохоронного органу, ОСОБА_4 раптово вийшов із будинку та наніс один удар ножем у ліве стегно потерпілого ОСОБА_7 , після чого намагався нанести декілька ударів лезом ножа в ділянку тіла, яка містить життєво важливі органи – абдомінальну ділянку тіла, однак довести свій злочинний умисел до кінця не зміг з причин, які не залежать від його волі, оскільки  потерпілий ОСОБА_7 вчасно відреагував і прикрився руками. У результаті дій засудженого ОСОБА_7 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді колото-різаної рани в нижньої третини лівого стегна по передній поверхні; різаної рани по медіальній поверхні нижній третині основної фаланги 1-го пальця лівої кисті; різаної рани в ділянці 3-го пальця лівої кисті на рівні проксимальної фаланги з переходом на проксимальний міжфаланговий суглоб по долонній поверхні; різаної рани в ділянці дистальної фаланги 4-го пальця лівої кисті по долонній поверхні, які належать до легких тілесних ушкоджень. Надалі ОСОБА_4 намагався нанести декілька ударів лезом ножа ОСОБА_8 в ділянку тіла, яка містить життєво важливі органи – абдомінальну ділянку тіла, однак довести свій злочинний умисел до кінця не зміг з причин, які не залежали від його волі, оскільки ОСОБА_8 вчасно відреагував та прикрився руками, внаслідок чого отримав тілесні ушкодження у вигляді різаної рани в ділянці дистальної фаланги 2-го пальця лівої кисті по долонній поверхні, які належать до категорії легких тілесних ушкоджень. Оскільки ОСОБА_4 не припиняв своїх протиправних дій, ОСОБА_8 застосував табельну вогнепальну зброю і, як наслідок, засуджений отримав три вогнепальні поранення, після чого сховався в будинок.
Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 10 червня 2021 року вирок Менського районного суду Чернігівської області від 09 липня 2020 року стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.
У касаційній скарзі захисник просить скасувати вирок Менського районного суду Чернігівської області від 09 липня 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від10 червня 2021 року, а кримінальне провадження закрити.
В обґрунтування своїх вимог, ОСОБА_5 вказує, що місцевим судом у вироку не зазначено мети, яку переслідував засуджений, вчиняючи кримінальне правопорушення, та не встановлено достеменно умислу на позбавлення працівників поліції життя. Також захисник зауважує, що у разі визнання винуватим у замаху на вбивство необхідно довести наявність у обвинуваченого прямого умислу на вчинення закінченого кримінального правопорушення, тобто, що особа не лише передбачала можливість спричинення смерті, але й бажала настання саме такого наслідку.
Крім того, захисник вказує, що показання свідків є єдиним доказом нібито наявності в діях ОСОБА_4 суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ст. 348 КК, а висновки апеляційного суду про наявність умислу з огляду на нанесення ударів у життєво важливі органи, на переконання захисника, не відповідають дійсності, адже з отриманих травм потерпілих вбачається, що рухи засудженого були хаотичними та не спрямовувалися у певну ділянку тіла.
Зазначає захисник у своїй касаційній скарзі і про недопустимість усіх доказів у кримінальному провадженні, оскільки досудове розслідування здійснювалося слідчими Корюківського відділу поліції, працівниками якого є потерпілі. До того ж у групі слідчих був слідчий ОСОБА_7 , який є потерпілим та цивільним позивачем у кримінальному провадженні, вказане, на думку захисника, свідчить про порушення положень ст. 77 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК).
Також ОСОБА_5 вказує, що судом апеляційної інстанції залишено без уваги його доводи щодо наявності у ОСОБА_4 пом`якшуючих обставин, а саме щирого каяття та добровільного відшкодування шкоди.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим судом.
За ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Судом при перевірці оскаржуваних судових рішень не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновку суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ст. 348 КК.
Доводи захисника щодо заперечення винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення були предметом ретельної перевірки суду першої інстанції та знайшли належну оцінку у вироку.
Так, суд обґрунтовано послався на показання: 
– обвинуваченого, який вину визнав частково та повідомив, що 22 червня 2019 року в нього був конфлікт з дружиною, внаслідок чого вона зателефонувала в поліцію. Коли приїхали працівники поліції, він готував їсти, а тому вийшов на вулицю з ножем, який поліцейські намагались забрати. Засуджений зауважив, що в нього не було бажання вбивати працівників поліції, однак пояснити чому наносив удари ножем ОСОБА_4 не зміг;
– потерпілого ОСОБА_7 , який повідомив, що він з ОСОБА_8 прибули до засудженого за викликом ОСОБА_6 та під час спілкування ОСОБА_4 раптово вийшов із будинку, крикнувши «Зараз я вас повбиваю» і підійшовши до нього, наніс удар ножем у ногу. Надалі засуджений намагався нанести удар в область грудей, проте потерпілий, захищаючись, виставив руку і засуджений порізав пальці на ній. Потерпілий ОСОБА_8 у свою чергу кричав засудженому, щоб той викинув ніж та припинив протиправні дії. ОСОБА_4 , зреагувавши на крики потерпілого, повернувся до нього та вигукнув: «Зараз повбиваю» і розпочав наносити удари ножем потерпілому ОСОБА_8 . Останній попереджав, що у разі неприпинення протиправних дій він застосує зброю, проте засуджений не реагував, у зв`язку з чим ОСОБА_8 здійснив три постріли з табельної зброї;
– потерпілого ОСОБА_8 , який надав такі самі показання, що і потерпілий                 ОСОБА_7 ;
– свідка ОСОБА_6 , згідно з показаннями якої її колишній чоловік, перебував у стані алкогольного сп`яніння 22 червня 2019 року приблизно о 18 години та не пускав її до дому. 
Також обґрунтовано суд послався на: 
– протокол огляду місця події від 22 червня 2019 року, а саме домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , під час якого на території подвір`я виявлено та вилучено: три металеві предмети схожі на гільзи від вогнепальної зброї; шорти коричневого кольору, на поверхні яких були плями бурого кольору; ніж із дерев`яною колодою, на лезі, довжина якого 21 см, ширина 4 см, наявні плями бурого кольору; плями бурого кольору з килиму в одній із кімнат житлового будинку. Крім того, на подвір`ї домоволодіння та в будинку також було виявлено плями бурого кольору;
– висновок службового розслідування за фактом отримання тілесних ушкоджень начальником сектору реагування патрульної поліції № 1 Корюківського ВП Менського ВП ГУНП в Чернігівській області капітаном поліції ОСОБА_8 та слідчим СВ Корюківського ВП ГУНП в Чернігівській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_7 . За результатами цього висновку фактів порушення службової дисципліни поліцейськими Корюківського ВП Менського ВП ГУНП в Чернігівській області не встановлено;
– висновок експерта від 17 липня 2019 року № 51 про те, що в ОСОБА_8 виявлено тілесні ушкодження у вигляді різаної рани в ділянці правої кисті на рівні 1-ї п`ясної кістки по долонній поверхні; різаної рани в правій кубітальній ділянці; різаної рани в ділянці дистальної фаланги 2-го пальця лівої кисті по долонній поверхні, які утворилися 22 червня 2019 року від дії предмету, що має колючо-ріжучі властивості, і належать до легких тілесних ушкоджень;
– висновок експерта від 17 липня 2019 року № 52 про те, що в ОСОБА_7 виявлено тілесні ушкодження у вигляді колото-різаної рани нижньої третини лівого стегна по передній поверхні; різаної рани по медіальній поверхні нижньої третини основної фаланги 1-го пальця лівої кисті; різаної рани в ділянці 3-го пальця лівої кисті на рівні проксимальної фаланги з переходом на проксимальний міжфаланговий суглоб по долонній поверхні; різаної рани в ділянці дистальної фаланги 4-го пальця лівої кисті по долонній поверхні, які утворилися 22 червня 2019 року від дії предмету, що має колючо-ріжучі властивості, і належать до легких тілесних ушкоджень;
– висновок судово-психіатричного експерта від 09 липня 2019 року № 339 про те, що у ОСОБА_4 на час кримінального правопорушення, у вчиненні якого він підозрюється, мав місце органічний розлад особистості внаслідок ураження судин головного мозку (F07.82 за Міжнародною Класифікацією Хвороб 10-го перегляду), який не позбавляв його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними.                    У ОСОБА_4 під час судово-психіатричного експертного дослідження виявлений органічний розлад особистості внаслідок ураження судин головного мозку, який не позбавляє його здатності правильно сприймати обставини, які мають значення для кримінального провадження, та давати про них правильні показання.
Зазначені у вироку докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою та не викликали в суду сумнівів щодо їх достовірності. 
Оцінивши всі зібрані докази відповідно до ст. 94 КПК з точки зору їх належності й допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів — із точки зору достатності та взаємозв`язку, місцевий суд, провівши судовий розгляд у межах пред`явленого обвинувачення, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості        ОСОБА_4 у здійсненні замаху на вбивство працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.
Вбивство або замах на вбивство працівника правоохоронного органу чи його близьких родичів у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, а також члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону або військовослужбовця у зв`язку з їх діяльністю щодо охорони громадського порядку охоплюється складом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 348 КК.
Стаття 348 КК є спеціальною нормою щодо п. 8 ч. 2 ст. 115 КК (умисне вбивство особи чи її близького родича у зв`язку з виконанням цією особою службового або громадського обов`язку), а отже вбивство або замах на вбивство зазначених у диспозиції ст. 348 КК осіб за наявності умов, визначених цією статтею, повністю нею охоплюється.
З об`єктивної сторони злочин, передбачений ст. 348 КК, полягає у посяганні на життя (умисне вбивство або замах на умисне вбивство) осіб, визначених диспозицією цієї статті. При цьому форми і способи посягання на життя потерпілих для кваліфікації значення не мають.
Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується умисною формою вини. Винний усвідомлює, що посягає на життя працівника правоохоронного органу або інших осіб, визначених в диспозиції ст. 348 КК, передбачає настання смерті названих осіб внаслідок своїх дій і бажає або свідомо допускає настання цих наслідків.
Закінченим вказаний злочин вважається з моменту замаху на життя осіб, зазначених у ст. 348 КК, незалежно від настання будь-яких наслідків.
За змістом ст. 24 КК наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.
Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
Так, місцевий суд, аналізуючи дії ОСОБА_4 , встановив: відсутність підтверджень неприязних стосунків, а також будь – яких відносин у ОСОБА_4 з потерпілими; перебування працівника поліції – потерпілого ОСОБА_7 у форменому одязі; перебування ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на території домоволодіння засудженого було зумовлене виконанням потерпілими своїх професійних обов`язків, як працівників правоохоронного органу; дії засудженого із застосуванням ножа були раптовими, не прогнозованими; кількість та спрямованість ударів стосовно потерпілого ОСОБА_7 : перший був у нижню третину лівого стегна по передній поверхні, а другий – направлений був у ділянку тулуба, і лише завдяки захисним рухам потерпілого він отримав ушкодження у виді різаних ран пальців руки; замахи стосовно потерпілого ОСОБА_8 здійснювалися в область грудей, а тичкові удари у зв`язку з захистом потерпілого спричинили лише тілесні ушкодження у виді різаної рани кисті, ліктя та фаланги пальця. Вказане свідчить, що рухи були спрямовані в ділянки життєво важливих органів, однак супротив працівників правоохоронних органів не дав довести умисел, направлений на позбавлення їх життя, до кінця. Крім того, засуджений не мав наміру припиняти свої протиправні дії, не зважаючи на заклики потерпілих до їх припинення, наявність у потерпілих ушкоджень, попередження про застосування зброї, не зумовили припинення засудженим своїх дій, навіть його поранення перше та друге, і тільки після третього пострілу (поранення) він припинив наносити удари ножем.
Указані дії ОСОБА_4 суд розцінив як замах на вбивство працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.
Таким чином, за встановлених фактичних обставин кримінального провадження дії засудженого правильно кваліфіковано за ст. 348 КК з урахуванням суб`єктивних ознак цього складу злочину. 
Не погоджуючись із вироком місцевого суду, захисник ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок місцевого суду, а кримінальне провадження закрити. 
Переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку, суд дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі доводам, які аналогічно викладені і в касаційній скарзі, та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні.
Так, апеляційний суд у своєму рішенні, погодившись із висновком місцевого суду вказав, про безпідставність доводів сторони захисту про визнання всіх здобутих доказів у рамках кримінального провадження стосовно ОСОБА_4 недопустимими. Таке рішення обґрунтоване тим, що на момент винесення постанови про визначення групи слідчих від 23 червня 2019 року потерпілий ОСОБА_7 перебував на лікуванні (з 22 червня до 03 липня 2019 року). Крім того, судом зауважено, що жодний письмовий доказ не містить відомостей про те, що у слідчих діях брав участь, як слідчий, потерпілий ОСОБА_7 .
З таким висновком погоджується і колегія суддів Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, а твердження захисника про можливий вплив потерпілих на перебіг проведення досудового розслідування є суб`єктивними припущеннями сторони захисту, що не містять обґрунтування в касаційній скарзі з посиланням на факти.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Доводи захисника про невстановлення судами достеменно умислу на заподіяння смерті працівникам поліції не відповідають дійсності, оскільки суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд при оцінці діянь засудженого (з`ясуванні змісту і спрямованості умислу), правильно врахував характер; рішучість і динамічність дій, вчинених засудженим, їх раптовість для потерпілих; обране знаряддя вчинення кримінального правопорушення – ніж (довжина леза 20,8 см; ширина 3,9 см); локалізацію поранень та намагання нанести удар у тулуб потерпілого. Крім того, судом враховано, що ОСОБА_4 не мав наміру припиняти свої протиправні дії, оскільки ні заклики потерпілих з приводу цього, ні наявність у них ушкоджень, ні попередження про застосування зброї не зупинили засудженого, а лише після третього вогнепального поранення останній припинив наносити удари ножем.
Таким чином, судами попередніх інстанцій ретельно перевірено та визнано безпідставною версію сторони захисту про те, що ОСОБА_4 не мав умислу на вбивство, оскільки вона суперечить установленим фактичним обставинам, спростовується показаннями свідків та письмовими доказами, які у своїй сукупності дають підстави вважати, що в цьому конкретному випадку засуджений діяв із прямим умислом на вбивство працівників поліції.
Стосовно доводів захисника про залишення без уваги апеляційним судом доводів щодо наявності в ОСОБА_4 пом`якшуючих обставин, а саме щирого каяття та добровільного відшкодування шкоди необхідно зазначити таке.
Місцевий суд не встановив обставин, що пом`якшують покарання засудженого відповідно до ст. 66 КК, зокрема і щирого каяття, оскільки останній не був щирим, а саме, у своїх показаннях. Не встановив такої обставини і апеляційний суд під час розгляду апеляційної скарги сторони захисту, з чим погоджується і колегія суддів.
Посилання захисника на наявність пом`якшуючої обставини – добровільне відшкодування шкоди також є безпідставними, оскільки, як встановлено місцевим судом, засуджений відшкодував потерпілим лише матеріальну шкоду, водночас їм не відшкодована моральна шкода, з огляду на те, що відомості про таке в судових рішеннях та в касаційній скарзі відсутні. Тобто ОСОБА_4 відшкодував лише частково завдану своїми протиправними діями шкоду, а тому за цих обставин провадження відсутні підстави для визнання такого відшкодування пом`якшуючою обставиною.
Водночас колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне зазначити, що місцевим судом під час призначення засудженому мінімального покарання у виді               позбавлення волі на строк 9 років враховано позицію прокурора, який просив призначити саме такий вид і розмір покарання, потерпілих, які підтримали останнього та дані про особу засудженого. Таке покарання засудженому призначено місцевим судом відповідно до положень статей 50, 65 КК у межах санкції статті, за якою його засуджено. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим внаслідок суворості Верховний Суд не вбачає. Крім того, необхідно зауважити, що обставини, на які посилається захисник, у касаційній скарзі, не свідчать про зниження ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі захисника доводи не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях, і не містять вагомих аргументів, які би свідчили про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність судами попередніх інстанцій чи невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень.
Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає. 
Також захисник долучив клопотання про передачу кримінального провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду, однак, відповідно до положень статей      434-1, 434-2 КПК, суд касаційної інстанції позбавлений можливості вирішити зазначене клопотання, оскільки таке клопотання вирішується після відкриття касаційного провадження.
Аналогічний висновок міститься в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 13-22зн18.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 430 КПК суддя-доповідач протягом десяти днів після відкриття касаційного провадження вирішує питання про зупинення виконання судових рішень, які оскаржуються. Отже, за відсутністю підстав для відкриття касаційного провадження таке питання не вирішується.
Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє                     у відкритті касаційного провадження. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Менського районного суду Чернігівської області від 09 липня 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 10 червня 2021 року.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                                ОСОБА_3