У х в а л а
Іменем України
07 вересня 2021 року
м. Київ
справа № 522/10808/17-ц
провадження № 61-10428 ск 21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 11 травня 2021 року за заявою ОСОБА_1 про розстрочення виконання судового рішення 
у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку,
ВСТАНОВИВ:
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2020 року заяву ОСОБА_1 про розстрочення виконання судового рішення задоволено. 
Розстрочено виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси 
від 25 вересня 2017 року у  справі № 522/10808/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку, рівними частками, з дня постановлення ухвали 23 листопада 2020 року по 28 травня 2021 року.
Постановою Одеського апеляційного суду від 11 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Ухвалу Приморського районного суду
м. Одеси від 23 листопада 2020 року скасовано. У задоволенні заяви 
ОСОБА_1 про розстрочення виконання судового рішення відмовлено. 
17 червня 2021 року до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку  ОСОБА_1 подано касаційну скаргу (надійшла 25 червня 2021 року), у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду 
від 08 липня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , залишено без руху для усунення недоліків, запропоновано надати заяву про поновлення строку касаційного оскарження із зазначенням підстав для його поновлення. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.
У наданий судом строк заявник направив до суду матеріали на усунення недоліків, зазначені в ухвалі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08 липня 2021 року, у яких порушує клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження оскаржуваних судових рішень. На обґрунтування поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження заявник посилається на те, що станом на 15 червня 2021 року повний текст постанови суду апеляційної інстанції через засоби поштового зв`язку не отримував,
а про його наявність дізнався із Єдиного державного реєстру судових рішень, надавши відповідні докази. 
Відповідно до статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку 
на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску 
з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.
Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження судових рішень заявником пропущено з поважних причин, колегія суддів вважає за можливе його поновити.
Перевіривши доводи касаційної скарги ОСОБА_1 , у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Із оскаржуваного судового рішення, доданих до скарги матеріалів убачається, 
що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо її незаконності.
Відповідно до частин першої та другої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Згідно з положеннями частин першої, третьої статті 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця 
(у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Така можливість також передбачена частиною третьою статті 33 Закону України «Про виконавче провадження».
Аналіз норм статті 435 ЦПК України дає підстави для висновку, що суд може розстрочити виконання судового рішення лише у виняткових випадках, за наявності обставин, що ускладнюють його виконання за умови надання достатніх доказів наявності таких обставин.
Перелік обставин, що можуть бути підставою для відстрочення або розстрочення виконання не є вичерпним.
Конструкція зазначеної статті передбачає, що у процесі виконання виконавчого документа державним виконавцем можуть виникнути обставини, що перешкоджають або утруднюють примусове виконання.
Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про розстрочення виконання судового рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що заявником 
не надано доказів, що свідчать про абсолютну неможливість виконання судового рішення раніше встановленим способом.
Доводи касаційної скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм процесуального права й висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним 
і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись статтею 390 ЦПК України, частинами першою, четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення задовольнити.
Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 11 травня 2021 року. 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду 
від 11 травня 2021 року за заявою ОСОБА_1 про розстрочення виконання судового рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                                Б. І. Гулько

                                                                                                                 Г. В. Коломієць

                                                                                                                Д. Д. Луспеник