Дата документу 12.08.2021 Справа № 331/4557/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 331/4557/20 
Провадження №22-ц/807/2777/21 
Головуючий в 1-й інстанції – Жукова О.Є.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2021 року                                         місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.,	
суддів:	Крилової О.В., Полякова О.З.,	

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2021 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 01 червня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання права власності на частку квартири,- 

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом, в якому просив суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним 19/100 часток квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1 .Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 1997 року по 2008 рік він перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 . Від шлюбу сторони мають дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . В жовтні 2007 року рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя шлюб було розірвано. Під час шлюбу, в 2002 р, сторонами була придбана квартира, розташована за адресою АДРЕСА_1 . Вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя. З моменту розірвання шлюбу та по теперішній час вказаним майном користується відповідач та у неї перебувають документи на житло, частки якого також належать дітям.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2021 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання права власності на частку квартири відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції,ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 
       
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що строк позовної давності почав свій перебіг з листопада 2020 року, коли позивач дізнався про подання відповідачем позову про усунення перешкод у користування нерухомим майном та про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2021 року це 227 000 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2021 рік» з 1 січня 2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2270,00 грн. (2270,00 грн. Х 100 = 227 000 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 грудня 1989 року позивач уклав шлюб з відповідачкою ОСОБА_2 

07 лютого 2008 року шлюб між сторонами було розірвано. Розірвання шлюбу зареєстровано у Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, за актовим записом № 27.

Під час спільного проживання, в період шлюбу, 02 червня 2003 року сторонами було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору № 16 пайової участі в будівництві житлового будинку АДРЕСА_2 . Купівля квартири була здійснена за 110 235 грн., згідно договору.

Право власності на вказану квартиру було зареєстровано на ім`я відповідачки ОСОБА_2 . 

За договором дарування № 1018 від 24.07.2003 року ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 набули права спільної часткової власності у розмірі по 31/150 кожний на спірну квартиру (що підтверджено витягом Державного реєстру речових прав).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що сторони по справі дійсно в період шлюбу придбали спірну квартиру, однак позивач у справі протягом дванадцяти років після розірвання шлюбу не звертався до суду із позовом про поділ майна, що є предметом розгляду. Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя після спливу строку позовної давності.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не погоджується , виходячи з наступного.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення містить і частина третя статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Ураховуючи, що спірна квартира була придбана у період шлюбу сторін, правильним є висновок суду першої інстанції про наявність презумпції спільної сумісної власності подружжя на таке майно.

Відповідно до частини другої статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, вирішуючи питання про початок перебігу строку позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, бо саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Неподання позову про поділ майна, в тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б свідчили про заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, яке зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права такого подружжя і вказувати на початок перебігу строку позовної давності.

Так дійсно, відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2007 року, між сторонами у справі вирішувалось питання щодо поділу спільного сумісного майна подружжя. Між тим, позивачем ОСОБА_6 питання щодо проділу спірної квартири не ставилось, а відповідачем ОСОБА_1 зустрічний позов з приводу такого майна не заявлявся. Оскільки суд при розгляді справи обмежений заявленими позовними вимогами, вказаним рішенням між сторонами поділено майно, яка заявлено до такого поділу за вимогами позову. Зазначене свідчить, що станом на 2007 рік право ОСОБА_1 у спільній сумісній власності подружжя на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 не було порушено і не підлягало захисту в судовому порядку.

06 серпня 2020 року ОСОБА_2 звернулась до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя із позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. 

Після отримання даного позову з ухвалою про відкритті провадження у справі, позивачу ОСОБА_1 стало відомо про намір колишньої дружини позбавити його права користування часткою у спільній сумісній власності на квартиру, що стало підставою для подання позову у цій справі.

Враховуючи наведене відсутні підстави стверджувати про пропуск позивачем позовної давності на подання позову про поділ спірної квартири як майна подружжя набутого у шлюбі, а відповідно спільного сумісного майна подружжя. 

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що доводи апеляційної скарги є законними та обґрунтованими, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі про задоволення позовних вимог у повному обсязі. 

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. В зв`язку з задоволенням вимог апеляційної скарги, розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за подання апеляційної скарги складає 1261,20 грн.

Між тим, враховуючи, що ухвалою суду апеляційної інстанції від 06 липня 2021 року скаржнику відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення рішення у справі, стягнення вказаної суми судового збору з відповідача підлягає на користь держави.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2021 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання права власності на частку квартири – задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 19/100 частин квартири АДРЕСА_3 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на на 19/100 частин квартири АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги у справі у розмірі 1261,20 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 12 серпня 2021 року.

Головуючий, суддя-доповідач                                                С. В. Кухар

Судді:                                                                        О. В. Крилова

О.З. Поляков