Ухвала
Іменем України     
 
09 серпня 2021 року
м. Київ 
 
справа № 757/27082/18
провадження № 61-13046ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М., розглянувши касаційну скаргу Кабінету Міністрів України, яка підписана ОСОБА_1 , на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 01 березня 2021 року в складі судді: Владимирської М. В., та постанову Донецького апеляційного суду від 29 червня 2021 року в складі колегії суддів: Зайцевої С. А., Лісового О. О., Попової С. А., у справі за позовом ОСОБА_2 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої майну терористичним актом під час проведення антитерористичної операції, та моральної шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2019 року ОСОБА_2 звернулась із позовом до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої майну терористичним актом під час проведення антитерористичної операції, та моральної шкоди.
 
Позов мотивований тим, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на житло від 20 серпня 2008 року, в якій проживала вона та її син.
 
На початку вересня 2014 року в результаті терористичного акту під час проведення антитерористичної операції в м. Авдіївка, належне їй житло було пошкоджено, що підтверджується актом попереднього обстеження об`єктів, які постраждали внаслідок проведення бойових дій на території м. Авдіївка від 22 травня 2017 року.
 
28 серпня 2017 року позивач звернулась до ГУ СБУ України в Донецькій області з заявою про скоєння злочину. ОСОБА_2 13 вересня 2017 року ГУ СБУ України в Донецькій області повідомило, що її заява про злочин долучена до матеріалів кримінального провадження № 12014050410001648, внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27 липня 2014 року за ознаками злочину, передбаченого частинами 1, 2, 3 статті 258, частиною першою статті 258-3 КК України. У результаті терористичного акту (артилерійського обстрілу) було зруйновано її майно, що призвело до спричинення їй матеріальної та моральної шкоди.
 
ОСОБА_2 просила:
стягнути з Держави України в особі Кабінету Міністрів України за рахунок Державного бюджету України шкоду, заподіяну терористичним актом, у вигляді зруйнування житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 1 356 466,80 грн шляхом стягнення з Державної казначейської служби України;
стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України компенсацію моральної шкоди у розмірі 100 000 грн.
 
Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 01 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 29 червня 2021 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.
 
Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі 100 000 грн.
 
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
 
Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що враховуючи відсутність в Україні спеціальних підзаконних нормативно-правових актів щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його майну, яке було пошкоджене або знищене під час проведення антитерористичної операції на окремих територіях Донецької та Луганської областей, а також порядку визначення її розміру, позивачем доведено, що певний позитивний обов`язок з боку держави не був виконаний стосовно його права власності на таке майно, тому порушення його права, встановленого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає захисту шляхом виплати компенсації від держави. При визначенні розміру компенсації, суди за принципом розумності та справедливості, використовуючи дискреційні повноваження та із урахуванням наведеної практики Європейського суду з прав людини, зробили висновок, що стягненню підлягає грошова сума у розмірі 100 000 грн.
 
Апеляційний суд зазначив, що позовні вимоги мотивовані, зокрема й тим, що позивач не отримала від держави відшкодування за пошкодження (знищення) під час терористичного акту її майна, на яке, на її думку, вона має право згідно із законодавством України. Також, позивач зазначала, що право на судовий захист їй гарантовано Конституцією України, у тому числі щодо захисту права власності, а право на відшкодування шкоди передбачено статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», статтею 86 Кодексу цивільного захисту України. Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції стосовно того, що посилання позивача, як на правову підставу позову, на статтю 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статтю 86 Кодексу цивільного захисту України у взаємозв`язку з негативним обов`язком держави щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції є безпідставним. Передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не породжує легітимного очікування на отримання від держави Україна такого відшкодування за пошкоджений у період проведення антитерористичної операції будинок. З аналогічних підстав не породжує у позивача такого очікування і стаття 85 Кодексу цивільного захисту України, відповідно до якої відшкодування матеріальних збитків постраждалим внаслідок надзвичайних ситуацій здійснюється у порядку, визначеному законом. Тому на час виникнення спірних правовідносин у законодавстві України не було такої юридичної основи, що давала б змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача, тобто право на отримання за рахунок держави компенсації за шкоду, заподіяну у період проведення антитерористичної операції внаслідок пошкодження під час терористичного акта належного позивачу на праві власності житлового будинку. Таким чином вимоги позивача про відшкодування шкоди за пошкоджене під час терористичного акта майно на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України є безпідставними.
 
Разом із тим позивач має право на компенсацію від держави за невиконання нею свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Відсутність на час виникнення спірних правовідносин, на час звернення позивача до суду з позовом, у законодавстві України відповідних положень щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту житлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Зазначені висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (провадження № 14-17цс19). Правовою підставою для виплати компенсації, а не відшкодування шкоди, є не положення статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України, а невиконання державою позитивного обов`язку розробити і запровадити у країні спеціальний нормативно-правовий акт щодо надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях (не був прийнятий на час виникнення спірних правовідносин та на час звернення до суду з позовом ), на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 25 березня 2020 року у справі № 757/61954/16-ц (провадження № 61-4058св18); від 04 березня 2020 року у справі № 646/5063/17-ц (провадження № 61-36595св18); від 14 липня 2020 року у справі № 757/49142/16-ц (провадження № 61-19346св18); від 25 листопада 2020 року у справі № 439/1127/18-ц (провадження № 61-12340св20). Таким чином, позивачем доведено, що певний позитивний обов`язок держави не був виконаний стосовно його права власності на майно, а тому порушення його права, встановленого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, підлягає захисту шляхом виплати компенсації від держави. Відповідачем не надано належних, допустимих і достовірних доказів, що спростовують наведені позивачем обставини руйнування належного йому на праві власності нерухомого майна.
 
02 серпня 2021 року Кабінет Міністрів України подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_1, на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 01 березня 2021 року та постанову Донецького апеляційного суду від 29 червня 2021 року, у якій просить скасувати оскаржені рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
 
У касаційній скарзі підставою, касаційного оскарження рішення Селидівського міського суду Донецької області від 01 березня 2021 року та постанова Донецького апеляційного суду від 29 червня 2021 року КМ України зазначав неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме - застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, що не відповідає вимогам пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що заявлене позивачем право на отримання відшкодування не є майном в розумінні статті першої Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Обов`язковою умовою виникнення права на відшкодування шкоди, завданої неприйняттям Державою відповідного нормативно-правового акту, є рішення уповноваженого державного органу, яким би була встановлена неправомірність такої бездіяльності. Жодних рішень уповноважених державних органів, які б свідчили про необ`єктивність і незалежність цього розслідування, позивачем не надано. На цей час держава в особі її уповноважених органів продовжує здійснювати розслідування злочину, внаслідок якого позивачу було завдано шкоду. Оскільки на цей час чинним законодавством України не визначені умови та порядок виплати компенсації за шкоду, то здійснення державою відповідних виплат може мати місце лише у випадку невиконання або неналежне виконання позитивних зобов`язань. 
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Суди встановили, що згідно з свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 серпня 2018 року, посвідченого державним нотаріусом Авдіївської державної нотаріальної контори Пономаренко О. О., спадкоємцем на цілу частину майна зазначеного в заповіті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її донька ОСОБА_2 , спадкове майно складається з: житлового будинку з надвірними побудовами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, належній Авдіївській міській раді. На земельній ділянці розташоване: одноповерховий, з шлакоблоку житловий будинок житловою площею 42,70 кв. м, загальною площею 115,70 кв. м, означений в плані літерою А-1 з господарчими спорудами та будівлями: Д-убиральня, Ж-душ, Б-гараж, В-навіс, 1-замощення, № 1-3 огородження. Зареєстровано у реєстрі за № 3351.
 
Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 20061525 від 31 серпня 2008 року, житловий будинок з надвірними побудовами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної власності належить ОСОБА_2 .
 
Згідно з акту по попередньому обстеженню об`єктів, які постраждали внаслідок проведення бойових дій на території м. Авдіївка від 22 травня 2017 року, було проведено попереднє візуальне обстеження житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , виявлено: часткове руйнування шиферного покриття даху житлового будинку, руйнування стін по боковому та тильному фасаду житлового будинку. Руйнування міжкімнатної перегородки між спальнею та кухнею. Пошкодження семи металопластикових віконних блоків. Руйнування стель житлового будинку. Пошкодження вхідних дверей. Пошкодження системи опалення та електропроводки. Пошкодження оздоблювальних матеріалів в житлових кімнатах. Руйнування даху літньої кухні та господарської будівлі. Пошкодження стін по фасадам літньої кухні та господарської будівлі. Пошкодження віконних блоків літньої кухні та господарської будівлі. Руйнування паркану та пошкодження металевих воріт.
 
28 серпня 2017 року ОСОБА_2 звернулася із заявою до СВ Управління СБ України в Донецькій області щодо скоєного на початку вересня 2014 року артилерійського обстрілу, внаслідок чого, пошкоджений її будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та просила зареєструвати кримінальне правопорушення в реєстрі досудових розслідувань за правовою кваліфікацією за статтями 258, 258-3 КК України.
 
Листом № 56/13-5493нт від 13 вересня 2017 року ГУ СБ України в Донецькій та Луганській областях повідомило ОСОБА_2 , що відповідно до її звернення відомості щодо вчинення терористичного акту, що призвело до руйнування майна ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , долучено до ЄРДР № 12014050410001648 від 27 липня 2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частинами першою-третьою статті 258 КК України.
 
Згідно витягу з ЄРДР № 12014050410001648 від 27 липня 2014 року до відповідного кримінального провадження долучені матеріали за фактом пошкодження будинку за адресою АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 , під час артилерійського обстрілу на початку 14 вересня 2016 року в м. Авдіївка Донецької області.
 
Листом № 01-19/3086 від 07 грудня 2019 року військово-цивільна адміністрація м. Авдіївка Донецької області повідомила, що ОСОБА_2 зверталась до них з приводу надання грошової компенсації за зруйноване житло, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , однак їй надана відповідь, що питання щодо забезпечення житлом постраждалих внаслідок проведення антитерористичної операції та порядок прийняття від постраждалого зруйнованого або пошкодженого житла, на теперішній час законодавством не визначено. ОСОБА_2 запропоновано звернутись до Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка Донецької області щодо надання допомоги у випадку пошкодження, знищення нерухомого майна під час проведення антитерористичної операції.
 
Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
 
За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною якого позивачка не скаржилася, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави.
 
Стосовно права, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме:
 
У матеріальному аспекті: держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки) (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2012 року у справі «Котов проти Росії» (Kotov v. Russia), заява № 54522/00, § 113).
 
У процесуальному аспекті: хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Котов проти Росії», § 114).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У пунктах 66 - 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (провадження № 14-17цс19) зроблено висновок, що: «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). 
 
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на речі матеріального світу та не залежить від формальної класифікації, прийнятої у національному законодавстві: деякі інші права й інтереси, що становлять активи, теж можуть розглядатися як «майнові права», а отже, як «майно». Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. Останнє повинно давати змогу чітко визначити конкретний майновий інтерес особи, який, наприклад, має бути передбаченим у відповідних нормативних приписах або підтвердженим в іншому правовому акті, зокрема, у судовому рішенні. 
 
Відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Відшкодування шкоди, заподіяної організації, підприємству або установі терористичним актом, провадиться в порядку, визначеному законом. (стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом»). Передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, з огляду на відсутність відповідного закону не породжує легітимного очікування на отримання від Держави України такого відшкодування за пошкоджений у період проведення антитерористичної операції об`єкт нежитлової нерухомості незалежно від того, на якій території - підконтрольній чи непідконтрольній Україні - мав місце вказаний акт. За статтею 1 Першого протоколу до Конвенції поряд із негативним обов`язком утриматися від неправомірного втручання у право мирного володіння майном держава має позитивні обов`язки гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, ефективне використання цього права та його відновлення у разі порушення. Позитивні обов`язки можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті: держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки); у процесуальному аспекті: хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами. 
 
Відсутність у законодавстві України відповідних приписів щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту нежитлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Проте залежно від змісту порушення та зумовлених ним наслідків для потерпілого означена компенсація з огляду на практику ЄСПЛ може суттєво відрізнятися: у разі встановлення факту порушення державою позитивних обов`язків розробити компенсаційні механізми за втручання, зокрема, у право мирного володіння майном і провести об`єктивне й ефективне розслідування факту втручання у це право, відсутні підстави для висновку про те, що така компенсація має передбачати відшкодування реальної вартості пошкодженого (знищеного) майна; тоді як за порушення негативного обов`язку не втручатися у вказане право держава може бути зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану майну, у повному обсязі. Вирішуючи питання про стягнення з держави відповідної компенсації, суд має керуватися вимогами Конвенції, інших актів національного законодавства та задля ефективного захисту конвенційного права встановити, зокрема, за порушення якого виду конвенційних обов`язків позивач вимагає від держави компенсацію, і чи обґрунтованим відповідно до цього порушення є її розмір».
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). 
 
Суди встановили, що позивач має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Позивач, зокрема, зазначив, що держава порушила вимоги статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Відсутність у законодавстві України відповідних положень щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту житлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
 
За таких обставин, суди зробили обґрунтований висновок про часткове задоволення позовних вимог.
 
Посилання в касаційній скарзі про те, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, є необґрунтованими, оскільки, як свідчить аналіз оскарженої постанови апеляційного суду, колегія суддів врахувала вказані висновки Великої Палати Верховного Суду.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити Кабінету Міністрів України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Кабінету Міністрів України, яка підписана Тичиніним Ярославом Дмитровичем, на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 01 березня 2021 року та постанову Донецького апеляційного суду від 29 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої майну терористичним актом під час проведення антитерористичної операції, та моральної шкоди.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               В. І. Крат
 
                                                                                                        Н. О. Антоненко
 
                                                                                                        М. М. Русинчук