Справа № 127/22751/20
Провадження № 22-ц/801/1136/2021
Категорія: 70
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сєлін Є. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2021 року	  	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Міхасішина І. В., Матківської М. В., 
розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 16 лютого 2021 року, ухвалене під головуванням судді Сєліна О. В. в залі суду м. Калинівка Вінницької області,
у цивільній справі № 127/22751/20 за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача –  ОСОБА_3 та  ОСОБА_4 , про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, зменшення розміру стягуваних аліментів, та позовом  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, 

встановив:
15 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання їх неповнолітньої дитини – доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 18.07.2018 і до повноліття дитини. В обґрунтування цієї вимоги зазначила, що вона раніше перебувала в зареєстрованому шлюбі із відповідачем ОСОБА_2 , від якого у них народились двоє спільних дітей: дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання яких було визначено наступним чином, дочка залишається проживати із матір`ю, а син з батьком. 18.07.2018 вона зареєструвала новий шлюб з ОСОБА_7 , після чого відповідач перестав приймати участь в утриманні їх неповнолітньої доньки. З огляду на те, що вона не працює, оскільки здійснює догляд за малолітньою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , немає особистих доходів, перебуває на повному утриманні свого чоловіка ОСОБА_7 , а тому не має можливості надавати достатній рівень забезпечення доньки. Натомість відповідач є здоровим та працездатним, зможе сплачувати аліменти на рівні 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), оскільки працює суддею Вінницького міського суду Вінницької області, та має постійне джерело доходу. Виходячи з того, що вона раніше зверталася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів внаслідок порушення відповідачем свого зобов`язання щодо утримання неповнолітньої доньки, та з того часу відповідач ухиляється від свого обов`язку щодо утримання дитини, вважає, що аліменти необхідно стягнути з 18.07.2018.
У відзиві на позовну заяву, відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_1 визнав частково, не заперечує проти стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_5 в розмірі 1/15 частки його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня пред`явлення позову, і до досягнення дитиною повноліття.
24.11.2020 ОСОБА_2 подав зустрічний позов, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на його користь аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/15 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття; вирішити питання щодо відшкодування судових витрат. Вказана вимога обґрунтована тим, що сторони раніше перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей, при цьому донька ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишилась проживати з матір`ю, а син ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишився проживати з ним. Через вказану обставину, він вважає за необхідне заявити вимогу про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на його користь на утримання неповнолітнього сина.
Відповідно до ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 07.12.2020 зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.
Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 збільшила розмір вимог та уточнила підстави свого позову подавши відповідну заяву, згідно з якою просить: 1) стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 26.08.2016 і до досягнення дитиною повноліття; 2) зменшити розмір стягнення аліментів з відповідача за первісним позовом на користь його батька ОСОБА_3 , з 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, на 22,5% заробітку (доходу) пожиттєво; зменшити розмір стягнення аліментів з відповідача за первісним позовом на користь його матері ОСОБА_4 , з 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, на 22,5% заробітку (доходу) пожиттєво. В обґрунтування цих вимог позивач за первісним позовом зазначає, що 26.08.2016 вона вперше звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області із позовом про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання доньки, який на підставі ухвали Апеляційного суду Вінницької області у справі № 127/16329/16-ц за підсудністю був переданий на розгляд до Літинського районного суду Вінницької області. Під час розгляду вказаної цивільної справи, через запевнення відповідача про добровільну сплату аліментів у встановленому законом розмірі та порядку, за пропозицією останнього, вона двічі не з`явилась у судове засідання, через що, ухвалою Літинського районного суду Вінницької області від 10.02.2017 позов був залишений без розгляду. Відповідач дотримуючись досягненої між ними усної домовленості у перші наступні кілька місяців після залишення справи про стягнення аліментів без розгляду, надавав грошові кошти на утримання доньки в розмірі 700-1 000 грн. Однак, після укладення шлюбу з ОСОБА_7 , відповідач повідомив, що він не має намір сплачувати кошти в якості аліментів, оскільки на його думку, ці кошти будуть витрачені на потреби чужої сім`ї. Вона запропонувала відкрити рахунок на ім`я доньки та на нього перераховувати кошти, на що отримала відмову. Отже, вона з 26.08.2016 вживала заходів щодо стягнення з відповідача аліментів, а останній ухилявся від їх сплати, тому відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України, суд має всі підстави ухвалити рішення щодо стягнення аліментів за минулий час, а саме з 26.08.2016 і до досягнення дитиною повноліття. Крім цього, оскільки з відповідача стягуються аліменти на користь його батьків в розмірі 1/2 частки з усіх видів його заробітку (доходу), а вона просить суд стягнути з нього на утримання дитини 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), загальний розмір аліментів, що підлягатиме стягненню з відповідача становить 3/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), тобто 75 відсотків, що перевищує встановлений законом максимальний розмір відрахувань із заробітної плати платника аліментів. З огляду на вищевикладене, з метою стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_5 в розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу) відповідача, з урахуванням інших зобов`язань відповідача по сплаті аліментів батькам, в межах максимального розміру відрахувань від заробітку (доходу) платника аліментів в розмірі 70%, вважає за необхідне переглянути розмір стягнення з відповідача на користь третіх осіб з 1/4 частки його заробітку (доходу) пожиттєво на (70%-25%)/2, що дорівнює 22,5% з його заробітку (доходу) пожиттєво на користь кожного з батьків, що не суттєво впливає на обсяг їх фінансового забезпечення.
На заяву про збільшення розміру позовних вимог ОСОБА_2 подав відзив, в якому просить у задоволенні вимог про стягнення аліментів за минулий час відмовити, виходячи з того, що ОСОБА_1 не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про його ухилення від виконання обов`язку щодо сплати аліментів, а також вжиття заходів щодо стягнення аліментів, які вона не могла одержати у зв`язку з ухиленням від їх сплати, а тому відсутні будь-які правові підстави для стягнення аліментів за минулий час. 
Відповідно до ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 17.12.2020 залучено до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача – ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 16 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини – доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/15 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову, тобто з 15 жовтня 2020 року до досягнення дитиною повноліття.
В іншій частині позовних вимог позивачу ОСОБА_1 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 840,80грн.
Позов ОСОБА_2 задоволено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини – сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/15 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову, тобто з 24 листопада 2020 року до досягнення дитиною повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 документально підтверджені витрати на правову допомогу, понесену за первісним та зустрічним позовом, в загальному розмірі 15 000,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 840,80грн.
Рішення в частині стягнення аліментів допущено до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць.
Рішення суду мотивовано тим, що вимога  ОСОБА_1 про присудження із ОСОБА_2 аліментів на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу) щомісячно, є несправедливою, оскільки інша дитина сторін – син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримає аліменти на підставі цього рішення у розмірі 1/15 частини від заробітку (доходу) ОСОБА_1 . Така вимога порушує принцип рівності прав дітей та містить ознаки дискримінації. Відповідно суд першої інстанції вважає, що стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів в розмірі 1/15 частини всіх його видів заробіток (доходу), з урахуванням його високого розміру заробітної плати, є достатнім для задоволення потреб дитини, оскільки ця сума в декілька разів перевищує мінімальний прожитковий мінімум для дитини відповідного віку. Виходячи із того, що ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували вжиття нею заходів щодо одержання аліментів з ОСОБА_2 , які вона не могла одержати у зв`язку із винною та протиправною поведінкою останнього, що полягала у його свідомому ухиленні від їх сплати або невиконання домовленості сторін щодо участі в утриманні дитини, місцевий суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення аліментів за минулий час, а саме з 26.08.2016.
Не погодившись із судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню, тому просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги частково, а саме: стягувати з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини – доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 26 серпня 2016 року до досягнення дитиною повноліття; в іншій частині позовних вимог відмовити.
Основні доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції помилково вважав, що її перше звернення до суду 26.08.2016 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дочки, і друге звернення до суду із заявою про видачу судового наказу від 27.01.2020, не свідчать про вжиття нею заходів для отримання з ОСОБА_2 аліментів на утримання дочки. Також суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що її звернення до суду із заявою про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дочки 15.10.2020, після відмови Калинівського районного суду Вінницької області у видачі судового наказу ухвалою від 10.03.2020, свідчить про її незацікавленість в отриманні аліментів.
Вважає, що вжиті нею заходи щодо отримання від ОСОБА_2 аліментів на утримання дочки внаслідок їхньої з відповідачем домовленості підтвердились в судовому засіданні, про що вказувала дочка, яка була допитана в суді в якості свідка, але суд не зважив на цю обставину. Також факт ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків не був спростований ним в судовому засіданні належними та допустимими доказам, при цьому суд не взяв до уваги те, що сам ОСОБА_2 погодився з фактом часткової сплати коштів дочці після звернення позивача до суду за судовим наказом.
Звертає увагу суду на те, що факт зняття ОСОБА_2 з реєстрації свого місця проживання під час її звернення до суду із заявою про видачу судового наказу та небажання реєстрації свого нового місця проживання завчасно, свідчить про ухилення ним від виконання своїх батьківських обов`язків. Однак, дана обставина не була врахована судом першої інстанції.
Вважає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що призначення стягнення аліментів в розмірі 25 відсотків суперечить вимогам ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження». Отже, на думку скаржника, зазначена норма не забороняє суду призначити стягнення аліментів з платника аліментів в розмірі, що перевищує 70% його усіх видів заробітку (доходу). Разом з тим, суд першої інстанції помилково обґрунтував розмір 1/15 частини усіх видів заробітку (доходу) тим, що дана частка від посадового окладу судді в грошовому еквіваленті перевищує розмір мінімального прожиткового мінімуму, встановленого у 2021 році для дітей віком від 6 до 18 років в декілька разів, а як виявилось лише в два рази. При цьому, суд першої інстанції не врахував, що законодавцем визначено як мінімальний так і максимальний розмір аліментів в розмірі десять мінімальних прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку. Таким чином, законодавець захистив інтереси дитини встановивши мінімальний розмір аліментів, а також забезпечив захист прав платника аліментів разом з дитиною, встановивши максимальний розмір аліментів, незважаючи на високий дохід платника аліментів. Щодо достатності даного розміру аліментів для задоволення потреб дитини, суд першої інстанції не наводив жодних доводів.
Також звертає увагу суду на те, що місцевим судом не було обґрунтовано призначення аліментів для дочки, якій 17 років, в розмірі 1/15 частки усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2 , що в грошовому еквіваленті становить 4 204,00 грн., а не 9 459,00 грн. як зазначив суд, в той час коли останній погодився на стягнення з нього аліментів на утримання його батьків в розмірі по 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу) пожиттєво, що в грошовому еквіваленті становить (посадовий оклад 63 060,00 грн. х визначений судом розмір частки заробітку (доходу) платника аліментів 1/4) 15 765,00 грн. на кожного з батьків, що перевищує розмір призначених аліментів для дитини майже в чотири рази. При цьому вказує, що ОСОБА_2 не надав суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту стягнення з нього аліментів на виконання рішень Літинського районного суду на користь батьків.
ОСОБА_2 в строк, встановлений судом, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. Вважає оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, ухваленим у відповідності до норм ЦПК України, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зокрема зазначає, що ОСОБА_1 не надала суду жодних доказів на підтвердження умисних дій ОСОБА_2 , спрямованих на ухилення від сплати аліментів. У зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення аліментів за минулий час, а саме з 26.08.2016. Вказує, що розмір аліментів, визначений судом, зважаючи на розмір доходу платника аліментів, а також на обов`язок матері утримувати дитину, є абсолютно достатнім і необхідним для забезпечення доньки ОСОБА_9 гармонійного розвитку і задоволення її потреб як дитини. Також звертає увагу, що необхідно враховувати, що діти – і ОСОБА_9 , і ОСОБА_10 , мають рівні права, при цьому кожен із них має бути забезпечений однаково, не відчуваючи перевагу один над одним.
Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частинами першою та другою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшов до наступних висновків.
Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
По справі встановлено наступні обставини.
Сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які після розлучення, проживають окремо.
За взаємною домовленістю батьків, після припинення шлюбних відносин, неповнолітня донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишилась проживати з матір`ю ОСОБА_1 та перебувати на її утриманні, а неповнолітній син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишився проживати з батьком ОСОБА_2 та перебувати на його утриманні, що визнається учасниками справи, та відповідно до положень частини першої статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Так, частиною першою та другою статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
За частиною третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
В частині другій статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно з частиною першою статті 180 СК батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Таким чином, відповідно до норм СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо своїх неповнолітніх дітей, зобов`язані утримувати неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття та забезпечувати їм достатній рівень фізичного і духовного розвитку.
Відповідно до частини першої статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Згідно з вимогами статті 200 СК України при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
В статті 182 СК України визначено обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів.
При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
В частині другій статті 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
У пункті 13 постанови Кабінету Міністрів України № 146 від 26.02.1993 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб» передбачено, що утримання аліментів провадиться з суми заробітку (доходу), що належить особі, яка сплачує аліменти, після утримання з цього заробітку (доходу) податків.
Відповідно до пункту 17 постанови пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Як встановлено судом під час розгляду справи, позивач за первісним позовом ОСОБА_1 , яка є матір`ю неповнолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та з якою проживає та перебуває на її утриманні донька ОСОБА_5 , одружена; до складу її сім`ї окрім неповнолітньої ОСОБА_5 , також входять: чоловік ОСОБА_7 та їх малолітня донька ОСОБА_8 ; є працездатною особою; доглядає малолітню дитину; має задовільний стан здоров`я.
Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 , який є батьком неповнолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та з яким проживає та перебуває на його утриманні син ОСОБА_6 , розлучений; є працездатною особою; на даний час працює суддею Вінницького міського суду Вінницької області; має аліментні зобов`язання відповідно до рішення Літинського районного суду Вінницької області від 02.09.2015 у цивільній справі № 127/18047/15-ц, яке набуло законної сили 14.09.2015, відповідно до якого з нього стягнуті аліменти на користь батька ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частки з усіх його видів заробітку (доходу) щомісячно та пожиттєво; та рішення Літинського районного суду Вінницької області від 02.09.2015 у справі № 127/18050/15-ц, яке набуло законної сили 14.09.2015, відповідно до якого з нього стягнуті аліменти на користь матері ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частки з усіх його видів заробітку (доходу) щомісячно та пожиттєво; має задовільний стан здоров`я.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Обґрунтовуючи вимоги в частині частки заробітку (доходу) батька, яку необхідно стягнути в судовому порядку, позивач ОСОБА_1 виходила із положень Сімейного кодексу України, згідно яких на одну дитину стягуються аліменти у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів.
Однак, ОСОБА_1 при цьому не враховано, що даний розмір частки заробітку (доходу) батька, яка може бути стягнута як аліменти на дитину, визначається виключно при зверненні до суду із заявою про видачу судового наказу.
Так, згідно з частиною п`ятою статті 183 СК України, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.
Отже, Законом визначено, що розмір аліментів на одну дитину в розмірі однієї чверті від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину стягується в безспірному порядку виключно в разі звернення до суду із заявою про видачу судового наказу, натомість частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом виходячи з визначених Законом критеріїв та конкретних обставин справи.
Відповідно до пункту четвертого частини першої статті 161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року в справі № 760/6860/17-ц (провадження № 61-31915св18) вказано, що «наказне провадження за своєю сутністю призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо».
До таких висновків дійшов Верховний Суд в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 25 листопада 2020 року в справі № 523/2927/18 (провадження № 61-13820св19).
Тлумачення частини п`ятої статті 183 СК України свідчить, що обмеження щодо розміру аліментів, передбачене частиною п`ятою статті 183 СК України встановлено виключно для справ, що розглядаються у порядку наказного провадження, яке призначене для стягнення грошових сум незначного розміру щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при визначенні розміру частки заробітку (доходу) батька, яка може бути стягнута як аліменти на дитину, за результатами розгляду справи, що розглядається в порядку загального позовного провадження, суд не обтяжений тим розміром частки заробітку (доходу) платника аліментів, яка визначена у частині п`ятій статті 183 СК України.
Натомість така частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається виключно судом, що чітко передбачено частиною першою статті 183 СК України.
Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, визначені законодавцем в статті 182 СК України, в якій серед іншого передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує наявність у платника аліментів непрацездатних батьків, а також інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до положень частини третьої статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 % заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 %.
Водночас згідно з частиною першою статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Ураховуючи, що із ОСОБА_2 уже стягнуті аліменти на утримання батьків в загальному розмірі 1/2 (50%) частини від його заробітку (доходу) щомісячно, а тому призначення аліментів на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 (25%) частини від його заробітку (доходу) щомісячно, призведе до отримання ОСОБА_2 заробітної плати у розмірі меншому, ніж гарантована державою.
Твердження скаржника про те, що ОСОБА_2 не надано доказів на підтвердження стягнення з нього аліментів на утримання батьків є недоведеним, оскільки ґрунтується на припущеннях. Так, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими для виконання в силу Конституції України та статті 18 ЦПК України, заявляючи про невиконання цих рішень, ОСОБА_1 не довела вказані обставини як того вимагає частина перша статті 81 ЦПК України.
Як вбачається з матеріалів цивільної справи, ОСОБА_2 є суддею Вінницького міського суду Вінницької області, і відповідно до пункту 1 частини третьої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», його посадовий оклад встановлений в розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого згідно з статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», з 1 січня становить 2 102 грн.
Виходячи з цього, розмір посадового окладу ОСОБА_2 становить 63 060,00грн. (базовий розмір посадового окладу судді 2 102 грн. х 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб).
Прожитковий мінімум у 2021 році для дітей віком від 6 до 18 років, відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», встановлено в наступному розмірі: з 1 січня – 2 395 грн., з 1 липня – 2 510 грн., з 1 грудня – 2 618 грн.
Згідно з частиною другою статті 182 СК України, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Судом першої інстанції визначено, що частка заробітку (доходу) батька ОСОБА_2 , яка буде стягуватись як аліменти на доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за цим судовим рішенням становить 1/15 заробітку (доходу) платника аліментів.
Виходячи із розміру посадового окладу ОСОБА_2 , який становить 63 060,00 грн., ця частка в грошовому еквіваленті, без врахування інших складових частин суддівської винагороди (доплат за вислугу років; перебування на адміністративній посаді в суді; науковий ступінь; роботу, що передбачає доступ до державної таємниці), буде становити 9 459,00 грн. (посадовий оклад 63 060,00 грн. х визначений судом розмір частки заробітку (доходу) платника аліментів 1/15), що перевищує розмір прожиткового мінімуму, встановленого у 2021 році для дітей віком від 6 до 18 років. Відповідно, розмір аліментів, визначений судом першої інстанції в частці від доходу ОСОБА_2 аж ніяк не може становити 4 204,00 грн., як то вказано ОСОБА_1 в апеляційній скарзі при розрахунку.
В судовому засіданні як свідок була допитана ОСОБА_11 , з показів якої було встановлено, що вона навчається в загальноосвітній школі, де навчання є безкоштовним, додаткових гуртків тощо, не відвідує, та є здоровою.
Отже розмір аліментів, зокрема, обумовлюється фінансовими можливостями обох батьків, які в рівній мірі зобов`язані утримувати дитину, забезпечувати її потреби, але не будь-які, а ті, що необхідні для її віку, гармонійного розвитку, забезпечення нормального функціонування її організму, та для задоволення основних соціальних і культурних потреб її особистості.
Разом із тим, аліменти, спрямовані на утримання дитини, повинні бути достатніми і, разом із тим, співрозмірними з урахуванням мети аліментного зобов`язання.
Визначений судом розмір аліментів, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Також необхідно врахувати, що діти – і ОСОБА_9 , і ОСОБА_10 , мають рівні права, при цьому кожен із них має бути забезпечений однаково, не відчуваючи перевагу один над одним. При цьому обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття покладено на обох батьків.
З урахуванням обставин, які підлягають з`ясуванню при визначенні розміру аліментів (зокрема, матеріальне становище платника аліментів, з урахуванням віку, стану здоров`я, матеріального становища дітей і платника аліментів), наданих доказів та обставин встановлених в справі, що переглядається, місцевий суд зробив обґрунтований висновок про те, що стягненню з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на утримання їхніх неповнолітніх дітей підлягають аліменти в розмірі по 1/15 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення відповідного позову, і до досягнення відповідною дитиною повноліття.
Виходячи з вищевказаних вимог закону та усталеної практики їх застосування, а також обставин справи, що підтверджені зібраними у справі доказами колегія суддів вважає, що аліменти в розмірі 1/15 частки від заробітку (доходу) відповідача за первісним позовом спроможні забезпечити достатній рівень фізичного і духовного розвитку доньки є обґрунтованими і законними. 
Обґрунтовуючи свої вимоги про присудження аліментів за минулий час, ОСОБА_1 посилається на те, що вона вживала заходів для отримання з ОСОБА_2 аліментів, звертаючись до суду спочатку із позовною заявою, а в послідуючому із заявою про видачу судового наказу, однак зазначені доводи суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги.
Так, частиною другою статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.
Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести:
а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача;
б) ухилення відповідача від надання утримання дитині.
Ухилення від сплати аліментів – це винна протиправна поведінка, тобто свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто із вимогою про сплату коштів необхідних для утримання дитини.
На що неодноразово звертав увагу й Верховий Суд, зокрема в постановах від 19.12.2019 у справі №635/6268/18; від 27.01.2020 у справі № 672/198/19; від 29.01.2020 у справі № 756/14483/18.
Частиною третьою статті 12, частиною п`ятою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
ОСОБА_1 як на підставу для стягнення аліментів на минулий час посилається на звернення до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_2 аліментів у цивільній справі № 127/16329/16-ц, однак як вбачається з ухвали Літинського районного суду Вінницької області від 10.02.2017, яка набула законної сили 15.02.2017, вказаний позов ОСОБА_1 залишений без розгляду у зв`язку її повторною неявкою в судове засідання без поважних причин. 
Щодо звернення ОСОБА_1 із судовим наказом про стягнення з ОСОБА_2 аліментів у цивільній справі № 127/1998/20, то як встановлено з ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 10.03.2020, яка набула законної сили 25.03.2020, то у видачі судового наказу ОСОБА_1 було відмовлено з підстав, передбачених частиною дев`ятою статті 165 ЦПК України.
Однак відмова у видачі судового наказу на підставі частини дев`ятої статті 165 ЦПК України не позбавляла ОСОБА_1 звернутись до суду із позовом про стягнення із ОСОБА_2 аліментів в порядку позовного провадження, про що їй було роз`яснено судом. Відповідно зняття ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання не вказує на його ухилення від сплати аліментів.
Отже посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що підставою неявки до Літинського районного суду Вінницької області, і як наслідок залишення позову без розгляду, була домовленість із ОСОБА_2 щодо добровільної сплати аліментів на утримання доньки, а також зволікання із поданням цивільного позову одразу після відмови у видачі судового наказу через дії ОСОБА_2 , який в черговий раз запевнив її у добровільному виконанні свого обов`язку щодо надання матеріальної допомоги на утримання дитини, суд апеляційної інстанції не бере до уваги, оскільки вони не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.
При цьому, ОСОБА_1 зазначає, що факт часткового виконання батьківських обов`язків щодо утримання дочки підтвердив та визнав сам ОСОБА_2 , вказує на те, що останній дійсно надавав кошти на утримання доньки, але позивача за первісним позовом не влаштовує розмір тих коштів, які надавав батько дитини. Однак вказане не є підставою для стягнення аліментів за минулий час на підставі частини другої статті 191 СК України. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів за минулий час, суд першої інстанції правильно виходив із того, що позивач за первісним позовом не надала належних та допустимих доказів на підтвердження вжиття нею заходів щодо одержання аліментів з відповідача, які вона не могла одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.
Згідно з частиною першою статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Отже не можна погодитись й із позицією ОСОБА_1 в частині вимоги про зміну розміру аліментів, які стягуються з ОСОБА_2 на користь його батьків, оскільки право ініціювати зміну розміру аліментів, визначених за рішеннями Літинського районного суду Вінницької області від 02.09.2015 в цивільній справі № 127/18047/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання батька, та в справі № 127/18050/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері, які набули законної сили 14.09.2015, належить виключно платнику або одержувачу аліментів. 
Відповідно суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимога ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів за вказаними судовими рішеннями, не ґрунтується на вимогах закону, а відтак не підлягає задоволенню.
Доводи апеляційної скарги у цілому фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Отже, обставини на які посилається позивач за первісним позовом в апеляційній скарзі як на підставу перегляду судового рішення в частині порушення судом першої інстанції норм матеріального права не знайшли свого підтвердження.
Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 382 – 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення, а рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 16 лютого 2021 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.
Повний текст постанови складено 20 липня 2021 року.

       Головуючий                                         Ю. Б. Войтко

       Судді:                                                            І. В. Міхасішин 

                                                 М. В. Матківська