Справа № 936/955/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        21 липня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
суддів: Кондора Р.Ю., Бисага Т.Ю.
з участю секретаря судового засідання: Балаж Н.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 24 грудня 2020 року, ухвалене головуючою суддею Софілканич О.А., за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,
 
в с т а н о в и в :

АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості. Позовні вимоги мотивує тим, що 30.10.2013 ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав заяву б/н від 30.10.2013. Відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 12 000,00 грн., що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування карткового рахунку. При цьому, позивач вважає, що своїм підписом в анкеті-заяві, відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг між ним та Банком. Свої зобов`язання перед позивачем відповідач належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 30.09.2020 ОСОБА_1 має заборгованість на загальну суму 27 395,07 грн., з яких: заборгованість за простроченим тілом кредиту - 20 426,73 грн.; заборгованість за простроченими відсотками - 6 932,06 грн.; пеня - 36,28 грн. З врахуванням вищенаведеного, позивач просив стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості в розмірі 27 395,07 грн. та сплачений судовий збір в сумі 2102,00 грн.

Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 24 грудня 2020 року в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1  про стягнення кредитної заборгованості відмовлено. 

На зазначене рішення АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що кредитний договір між апелянтом та позивачем було укладено у встановленому законом порядку, договір є обов`язковим для виконання. Позивач виконав свої зобов`язання по договору, і у зв`язку з порушенням своїх зобов`язань по договору, відповідач повинен погасити заявлену Банком заборгованість по договору кредиту. Вказує, що Банком доведено факт укладення договору в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України, зокрема, відповідач підписав заяву, користувався кредитними коштами та здійснював погашення заборгованості, тобто висловив свою згоду з формою договору та його умовами. Вказане підтверджується випискою по картковому рахунку, однак суд взяв до уваги таку заяву та не перевірив належним чином додані позивачем докази та безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що позивачем не доведено факт укладення кредитного договору саме на таких умовах, не доведено усіх істотних умов договору, а отже відсутні підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором.

Апеляційний суд погоджується частково з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Так, позивачем було подано Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, яку 30.10.2013 підписав ОСОБА_1 (а.с. 14). Відповідно до цієї заяви відповідач погодився, що така разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складають між ним і Банком договір про надання банківських послуг. 

Отже вказаною заявою доводиться факт звернення відповідача до Банку за отриманням банківських послуг. 

Згідно з наданим Банком розрахунком станом на 30.09.2020 у ОСОБА_1 наявна заборгованість у розмірі 27 395,07 грн, з яких: 20 426,73 грн. (в тому числі заборгованість за поточним тілом кредиту - 0,00 гривень, заборгованість за простроченим тілом кредиту 20 426,73 гривень); заборгованість за простроченими відсотками в розмірі 6932,06 грн.; нарахована пеня в розмірі 36,28 грн (а.с. 6-11).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статей 633, 634 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати, зокрема, надання послуг кожному, хто до неї звернеться (зокрема, банківське обслуговування); умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги; договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання полягає у приєднанні другої сторони до запропонованого договору в цілому, а його умови розробляє підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За замістом статей 526, 1048, 1054, 1055 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним; за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України), відповідно до якої позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Згідно анкети-заяви, Пам`ятка клієнта, Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи, є складовими кредитного договору. Водночас, як вірно зазначив суд першої інстанції, банком не надано доказів, що саме долучені ним витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» що складаються з 4-х видів» діяли на момент укладення кредитного договору, позаяк такі не підписані позичальником. Також позивачем взагалі не долучено Пам`ятки клієнта, яка є складовою кредитного договору згідно анкети-заяви.

Отже надані позивачем до суду першої інстанції докази не дають можливості встановити всі істотні умови кредитного договору.

Крім того, колегія суддів враховує також наступне.

Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи справу № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) у Постанові від 03 липня 2019 року зазначила, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Посилання апелянта на Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між Банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17) зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту і Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 , АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Зважаючи на встановлені обставини, надана позивачем Анкета-заява сама по собі не є належним і достатнім доказом укладення кредитного договору. Такий договір не містить всіх істотних умов, необхідних для договорів кредиту за якими сторони досягли згоди, зокрема - строків повернення кредиту, порядку та форми сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

У Анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, яку 30.10.2013 підписав ОСОБА_1 зазначено, що він виявив бажання оформити на своє ім`я платіжну карту кредитка, однак не зазначено яку саме. До позовної заяви банком долучено витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (також не підписаний відповідачем), який містить відомості про чотири види таких карт: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract» та «Універсальна Gold», кожна з яких відрізняється за умовами, в тому числі за розмірами відсоткової ставки. А отже апеляційний суд відхиляє посилання апелянта на те, що вказаним вище витягом з Тарифів встановлено поточну відсоткову ставку, позаяк у анкеті-заяві не вказано, яку саме з чотирьох карт по тарифу «Універсальна» виявила бажання отримати відповідач.

За наведених обставин суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачу у стягненні з відповідача заборгованості за простроченими відсотками та нарахованою пенею, розмір яких незрозуміло з яких розрахунків наведено та якими доказами такі підтверджуються.

Водночас, колегія суддів зауважує на тому, що під час вчинення дій з отримання банківських послуг між сторонами була підписана 30.10.2013 року Анкета-Заява у якій відсутнє посилання на строк повернення кредитних коштів.

Внаслідок цього, фактично отримані ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 12000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який неодноразово збільшувався Банком востаннє раз 29.05.2017 року. Але ж такі грошові кошти були ним використані на власні потреби та у добровільному порядку не повернуті АТ КБ «ПриватБанк». 

Довідкою АТ КБ «ПриватБанк» доведено ту обставину, що кредитний ліміт збільшувався із суми 500,00 грн. на 30.10.2013 року до суми 12000,00 грн. на 29.05.2017 року, а.с. 12. 

Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, то кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав. А тому, колегія суддів вважає, що АТ КБ «ПриватБанк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати ОСОБА_1 обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Проте Банк заявив вимогу про стягнення з відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі 20426,73 грн., яка матеріалами справи не доводиться з огляду на те, було надано відповідачу кредит у сумі 12000,00 грн. 

Таким чином, наявні правові підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника на користь кредитора лише суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 12000,00 грн., а в іншій сумі зазначеної вимоги відсутні підстави для стягнення, що судом першої інстанції частково і було зроблено.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги банку є обґрунтованими лише в частині часткового стягнення простроченої заборгованості по тілу кредиту, а тому рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню у цій частині вимоги з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову. Отже, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до змісту ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Але ж пред`являючи позов, АТ КБ «ПриватБанк» як юридична особа повинна була сплатити 1,5% судового збору від ціни позову (а це 410,92 грн.), однак не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає суму 2102,00 грн. (на 01.01.2020 року). А за подачу апеляційної скарги Банк повинен був сплатити 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви і це становить 3153,00 грн.

Позивачем пред`явлено позов на загальну суму 27 395,07 грн., апеляційним судом же задоволено такі вимоги частково на суму 12 000,00 грн., що становить 43,80% (12000х100:27395,07) від пред`явлених вимог.

За пред`явлення позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 102 грн., а за подачу апеляційної скарги у розмірі 3 153 грн., тобто загальний розмір судових витрат апелянта становить суму 5 255 грн., а отже апелянту слід відшкодувати суму в розмірі 2 301,69 грн. судових витрат (5 255 х 43,80%).

Виходячи з наведеного та керуючись положеннями статей 141, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 24 грудня 2020 року - скасувати частково та постановити у даній справі постанову суду про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , мешканця АДРЕСА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570, рахунок НОМЕР_2 , адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) заборгованість за кредитним договором №б/н від 30.10.2013 року, що утворилась на 30.09.2020 року в розмірі 12000,00 гривень - заборгованості за простроченим тілом кредиту, а також судові витрати у розмірі 2 301,69 грн., судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 27 липня 2021 року.

Суддя-доповідач:

Судді: