ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/12155/20                                                         Суддя (судді) першої інстанції: Клименчук Н.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  01 липня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Оксененка О.М., при секретарі - Рейтаровській О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної охорони України про зобов`язання вчинити дії, 
ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до  суду   з позовом, в якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просив:
- зобов`язати Управління Державної охорони України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані всі (15) дні невикористаної щорічної основної відпустки за 2015 рік, виходячи із середнього грошового забезпечення (у розмірі 1 185,55 грн.) станом на день звільнення з військової служби 31.07.2019;
- зобов`язати Управління Державної охорони України нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати належних йому при звільненні сум за період з 31.07.2019 по день звернення до суду, виходячи із середньоденного грошового забезпечення (у розмірі 1 185,55 грн.). 
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 червня 2020 року відкрито провадження у справі.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 квітня 2021 року клопотання Управління Державної охорони України про залишення позовної заяви без розгляду задоволено частково. Залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Управління Державної охорони України в частині позовних вимог про зобов`язання Відповідача нарахувати і виплатити середній заробіток за час затримки виплати нарахованих сум за невикористану відпустку за період з 31.07.2019 по день звернення до суду, виходячи з середньоденного грошового забезпечення (у розмірі 1 185,55 грн.).
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, просить скасувати вказане судове рішення та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Апелянт зазначає, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
Оскільки станом на момент звернення позивача до суду відповідач не провів остаточного (фактичного) розрахунку з позивачем та не виплатив останньому компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки, тому, на переконання позивача, строк звернення до суду в частині, залишеній судом першої інстанції без розгляду, ще не розпочався.
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом попередньої інстанції норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Положеннями частини першої  статті 122 КАС України  визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з абзацом 1 частини другої  статті 122 КАС України  для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною третьою  статті 122 КАС України  встановлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини першої  статті 233 КЗпП України  працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Частиною третьою  статті 123 КАС України  визначено, що у разі, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Залишаючи позовну заяву без розгляду суд першої інстанції виходив з того, що в частині позовних вимог про зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні строк звернення до суду відповідно до частини 5 статті 122 КАС України становить 1 місяць. В даному випадку, позивача звільнено з військової служби 31.07.2019, однак з даним позовом останній звернувся 02.06.2020. У зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до адміністративного суду, встановленого частиною 5 статті 122 КАС України, та відсутністю поважних підстав пропуску такого строку, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для залишення позовну в частині позовних вимог без розгляду на підставі частини 3 статті 123 КАС України. 
Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими з огляду на наступне.
У пункті 2.2. Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі № 4-рп/2012 визначено, що всі суми, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Як зазначив Конституційний Суд України у зазначеному Рішенні, аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Таким чином, Конституційний Суд України визначив, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.
Згідно з частиною першою  статті 233 КЗпП України  працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.
В аспекті спірних правовідносин колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач звернувся з позовом про захист трудових прав, а  КАС України  передбачає, що інші закони можуть встановлювати інші строки звернення до суду, відтак, є достатні підстави для застосування положень  статті 233 КЗпП  в цій частині.
Правова позиція з цього питання викладена у постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 400/3151/19.
Судом апеляційної інстанції враховується твердження позивача про те, що фактичної виплати всіх належних при звільненні працівникові сум у цій справі на момент звернення з позовом не відбулося.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року в справі №    810/451/17 та від 26 лютого 2020 року в справі № 821/1083/17 викладена правова позиція відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з частиною другою  статті 117 КЗпП України, як зауважила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 травня 2020 року в справі №    810/451/17, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
У постанові від 13 травня 2020 року в справі №    810/451/17 Велика Палата Верховного Суду також дійшла висновку, що  статтею 116 КЗпП України  на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені  статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Підсумовуючи зазначене, Велика Палата Верховного Суду в постанові в справі №    810/451/17 зауважила, що за змістом частини першої  статті 117 КЗпП України  обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена  статтею 117 КЗпП України.
Таким чином, виходячи із системного тлумачення положень статей  233,  116,  117 КЗпП України, враховуючи Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі № 4-рп/2012, а також правові позиції Великої Палати Верховного Суду, наведені вище, можна дійти висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена  статтею 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).
Лише після проведення фактичного розрахунку (виплати всіх сум, що належать звільненому працівникові) починається перебіг строку, визначеного частиною першої  статті 233 КЗпП України.
В даному випадку позивач зазначає, що на момент звільнення з позивачем не було проведено остаточного розрахунку, оскільки роботодавець не виплатив йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за 2015 рік, що і є предметом розгляду в цій справі.
Отже, за встановлених обставин справи та наведеного вище нормативного регулювання колегія суддів дійшла висновку, що фактичного розрахунку з позивачем та виплати всіх належних йому сум, як передумови застосування строку, визначеного частиною першої  статті 233 КЗпП України, не відбулося.
Таким чином, суд першої інстанції, залишаючи без розгляду частину позовних вимог, дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем місячного строку звернення до суду, встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України. Разом з цим, перебіг строку, встановленого частиною першою  статті 233 КЗпП України, ще не розпочався.
Відповідно до статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення судом норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Керуючись статтями 312, 320, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 
ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 квітня 2021 року скасувати.
Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття.
Касаційна скарга на постанову суду може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
          Постанова складена в повному обсязі 06 липня 2021 р.

Головуючий                    суддя                                        І.О.Лічевецький

суддя                                        В.П.Мельничук

суддя                                        О.М.Оксененко