КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 759/10165/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2310/2021
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
06 липня 2021 року                                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Коцюрби О.П., Моствої Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Верес Ю.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 травня 2020 року у складі судді Ул'яновської О.В.,
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про поділ спільного майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю,-
 
В С Т А Н О В И В :
 
У червні 2019 року ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом до відповідача про визнання права власності на 83,5/100 частин квартири АДРЕСА_1 , поділ в рівних частинах боргових зобов`язань за договором іпотечного кредиту від 04.06.2008 за №1.08062499, стягнення судових витрат.
 
Позов обґрунтовано тим, що в період з 19.04.2003 року по 29.10.2018 року позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, у період якого у них народилась двоє дітей. 
 
За період шлюбних відносин, сторони на підставі договору про іпотечний кредит №1.08062499 від 04.06.2008 року, укладеного між ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_1 , придбали квартиру  АДРЕСА_1 , яку на підставі договору про іпотеку від 04.06.2008 року передано в іпотеку банку в якості забезпечення виконання боргових зобов`язань. Значну частину коштів за квартиру позивач сплатила за рахунок власних заощаджень, частка у праві власності позивача на спірне нерухоме майно становить 67 %, інші 33% належать позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності. Усього позивачу належить 83,5 % майна.
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 травня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ПАТ «Платинум Банк» про поділ спільного майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю задоволено. Вирішено питання судових витрат. 
 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з оскаржуваним рішенням, вважає його незаконним та необґрунтованим, просить його скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 . 
 
Вказано, що ухвалюючи оскаржуване судове рішення, районний суд розглянув справу без належного повідомлення  відповідача про дату, час та місце розгляду справи, не  відклав  його,  причин неотримання повідомлення не з`ясував, чим порушив вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини i основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд. Зазначене позбавило відповідача мати розумну можливість представляти свої інтереси як учасника справи в умовах, які передбаченні процесуальним законодавством, зокрема, в умовах відкритого та публічного судового розгляду.
 
Також зазначено, що виклик третьої особи здійснювався судом за невідповідною адресою, оскільки з 24.02.2017 року була розпочата ліквідація ПAT «Платинум Банк», про що в газеті «Голос України» від 01.02.2017 року зроблено відповідну публікацію. Таким чином, матеріали справи не містять допустимих та достовірних доказів у відповідності до ст.ст. 77-80 ЦПК України на підтвердження належного повідомлення відповідача та третьої особи про розгляд даної справи.
 
Крім того, посилався на те, що ОСОБА_2 не надано суду переконливих відомостей щодо обґрунтування тверджень покладених в основу заявлених вимог, оскільки не долучено до матеріалів справи розрахунку погашення кредиту, ким та коли сплачувались кошти за борговими зобов`язаннями, відсутня оцінка майна, що підлягає поділу, виходячи з дійсності його вартості час розгляду справи.
 
Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
 
Справа тривалий час перебуває на розгляді, представник ТОВ «Вердикт Капітал»  у суд для дачі пояснень не з`явився,  про дату, час та місце розгляду справи товариство повідомлялося відповідно до вимог чинного законодавства (а.с.145,152,185,190), клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходило.
 
 При цьому, колегія суддів враховує ту обставину, що з`явившись у суд 25.05.2021 року, представник клопотав про оголошення перерви для ознайомлення його зі справою, клопотання судом було задоволено, проте у подальшому, на неодноразові виклики у судові засідання не прибував,  про причини неявки суд не повідомляв.
 
За таких обставин, колегія суддів  вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання.
 
Згідно частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.
 
Вислухавши пояснення  ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 , яка просила апеляційну скаргу задовольнити, ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_4 , які просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст. 69 СК України).
 
За змістом ч.1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
 
Як убачається з матеріалів справи, в період з 19.04.2003 року по 29.10.2018  року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 15), який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2018 року розірвано.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1  у сторін народилася донька  ОСОБА_5 ,  а  ІНФОРМАЦІЯ_2 - син ОСОБА_6  (а.с. 13-14).
 
Під час шлюбу 04 червня 2008 року за договором купівлі-продажу №2129, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Бочаровою С.В., ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 , вартість якої становила 164 000 доларів США, що еквівалентно 795 400 грн (а.с. 18).
Відповідно до технічного паспорту від 1997 р., квартира АДРЕСА_1 , складається з трьох кімнат, загальна площа 68,30 кв.м., жила площа 46,40 кв.м. (а.с. 19-20).
04 червня 2008 року між ЗВТ «Міжнародний Іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит №1.08062499, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 52 000 доларів США строком на 240 місяців, предметом якого є квартира під номером «21» за адресою АДРЕСА_2 . (а.с. 22-24).
При цьому, 04 червня 2008 року позивачка продала належну їй на праві власності квартиру124, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 та була придбана нею до укладення шлюбу, за 110 000 дол. США.,  що підтверджується копією договору купівлі-продажу  від 04 червня 2008року  (а.с. 16).
 
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , районний суд виходив з їх доведеності.
 
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає, з огляду на таке.
 
Відповідно до положень частини першої  статті 71 СК України майно,  що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
 
Встановлено, що 04.06.2008року позивач відчужила належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_4 за 533 500 грн, що еквівалентно 110000 дол. США (а.с.16).
 
 Убачається, що вартість спірної квартири АДРЕСА_1 ,  становить 795 400 грн, що в еквіваленті складає 164000 дол. США  та придбано яку було 04.06.2008року (а.с.18). 
 
Також, встановлено, що договір про іпотечний кредит, укладений 04.06.2008 року  між ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» та  ОСОБА_1 , свідчить про те, що саме у день продажу позивачем належної їй нерухомості, за суму, еквівалентну 110 000дол. США, відповідач отримав у кредит 52 000 дол. США, (яка становить різницю між вартістю квартири  та  отриманими позивачем коштами  від продажу належного майна) і придбав  спірне  нерухоме майно (164 000 -110 000 =52 000) (а.с.22-24).   
 
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
Таким чином, аналіз наведених правових норм свідчить про те, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.
 
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
 
Матеріалами справи не спростовано, що кошти, отримані ОСОБА_2 від реалізації належного їй нерухомого майна, не були потрачені в інтересах сім'ї, на придбання  спірного нерухомого майна.
 
Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що придбання спірної квартири відбулося за рахунок сплати наступних сум: 533500 грн, які були особистою приватною власністю позивача, а решта вартості квартири в розмірі 52000 дол. США, сплачено за рахунок спільних кредитних коштів подружжя.
 
Докази про те, що сторони на дату придбання квартири мали спільні кошти у сумі, еквівалентній 110 000 дол. США., матеріали справи не містять.   
 
 З огляду на зазначене, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки районного суду про визнання за ОСОБА_2   право власності на 83,5/100 частин квартири АДРЕСА_1 .
 
Крім того, звертаючись до суду з позовом, позивач просила поділити порівну боргові зобов`язання за договором іпотечного кредиту від 04.06.2008 за №1.08062499, укладеного між ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» та ОСОБА_7 на придбання житлової нерухомості.
 
Даючи пояснення, ОСОБА_2 указувала, що вимоги про поділ боргових зобов`язань заявлено у зв`язку з тим, що за умовами кредитного договору вона не є учасником угоди, остільки правочин було укладено з ОСОБА_7 , а у неї у фінансовій установі  виникають складнощі  у сплаті боргу.
 
 Разом з тим, кредитні зобов`язання вона виконує, заборгованості по платежах  немає.
 
Згідно даних довідки, виданої ТОВ «Вердикт Капітал» № 20210/03 від 22.03.2021 року,  заборгованість за кредитним договором станом на дату видачі довідки становить 9480,66 дол. США.(а.с.152 т.1).
 
Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
У відповідності до керівних роз`яснень, які містяться у п.24  постанови Пленуму Верховного Суду України  «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року при поділі майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
 
Убачається, що частка у квартирі, яка придбана за рахунок позичених у банку 52000 дол. США, є спільною сумісною власністю подружжя, адже дана частка квартири  придбана за  кредитні кошти, отримані в інтересах сім`ї. 
   
Отже, остільки кредитний договір укладено в період перебування у шлюбі, отримані за ним кошти є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Таким чином, районний суд дійшов правильного висновку про покладення на сторін обов`язку виконання боргових зобов`язань за договором іпотечного кредиту №1.08062499 від 04.06.2008, укладеного між ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» та ОСОБА_1 .
 
Твердження апеляційної скарги про порушення прав третьої особи у зв`язку з розглядом справи у відсутність представника банку, а також з`ясування його думки щодо поділу квартири, яка придбана в тому числі й за кредитні кошти, колегія суддів визнає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки повноваження на оскарження рішення суду третя особа скаржника не уповноважувала, рішення районного суду в установленому порядку не оскаржила.
 
Доводи апеляційної скарги про те, що спірне нерухоме майно придбано за спільні кошти подружжя, колегія суддів визнає безпідставними, необґрунтованими, оскільки вони спростовуються долученими позивачем до справи доказами, яким у рішенні дана належна оцінка, до того ж, вони не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність правових підстав до задоволення позову.
 
Відповідач не надав суду будь-яких доказів на спростування презумпції майна,   набутого у шлюбі.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтею 89 ЦПК України правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Згідно до ч. 1.ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 травня 2020 року залишено без змін.
                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                               
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено 12 липня 2021 року.

Суддя-доповідач: 

Судді: