Номер провадження: 22-ц/813/6057/21 
Номер справи місцевого суду: 509/3654/20
Головуючий у першій інстанції Кириченко П. Л.
Доповідач Дришлюк А. І.
Категорія: 46

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«10» червня 2021 року                                                                м. Одеса
Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,
при секретарі судового засідання Феленко В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 листопада 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, –
ВСТАНОВИВ:

31 липня 2020 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. В позовній заяві просила суд визнати набуте майно спільним сумісним майном подружжя, провести його поділ, визнати за нею та відповідачем у рівних частках право забудовника на незавершений будівництвом житловий будинок та право на здачу будинку в експлуатацію, припинити право власності відповідача на Ѕ частину земельної ділянки, визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину земельної ділянки, виділити їй автомобіль марки КІА модель Sportage, виділити відповідачу автомобіль марки BMW модель 320, а також усе майно, що знаходиться в будинку та яким фактично користується відповідач, стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію різниці вартості майна у розмірі 114713 гривень, а також понесені судові витрати (а.с.2-3).
26 листопада 2020 року рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено (а.с.170-175).
28 грудня 2020 року представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 листопада 2020 року. Апелянт не згоден з рішенням суду, адже, на його думку, порушено вимоги процесуального законодавства та судом не врахована низка фактів щодо обставин справи. Апелянт не погоджується з встановленим судом фактом вартості збудованого житлового будинку та земельної ділянки. На думку апелянта, визначена ОСОБА_3 вартість кондиціонерів, які встановлені в будинку є неправильною. Апелянт вважає, що судом не враховані його витрати для придбання обладнання для клініки ОСОБА_3 на суму 3 752, 00 доларів США, на думку апелянта, такі поліпшення та обладнання залишаються у власності ОСОБА_3 , а отже їх вартість також повинна бути врахована при розподілі майна. Також, апелянт наводить той факт, що об`єкт незавершеного будівництва, який розташований на земельній ділянці АДРЕСА_1 , після вводу його до експлуатації, буде єдиним можливим місцем проживання. ОСОБА_1 просить суд скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області та прийняти нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог. Відстрочити сплату судового збору. Надати додатковий строк для подачі додаткових доказів (а.с.187-190).
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам. 
18 лютого 2021 року засобами поштового зв`язку до апеляційного суду ОСОБА_3 було направлено відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач зазначила, що викладені представником відповідача в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими та помилковими з огляду на таке. Позивач зазначає, що апеляційна скарга не містить викладення причин неможливості подання ОСОБА_1 розрахункових документів щодо вартості кондиціонерів у розмірі 39600 грн до суду першої інстанції у листопаді 2020 року та одночасно пояснень щодо того, яким чином така можливість з`явилася незабаром у грудні 2020 року. Позивач вважає, що наведені докази не підлягають прийняттю та врахуванню при розгляді апеляційної скарги. Стосовно наданих відповідачем письмових доказів, які підтверджують факт придбання ним обладнання для клініки, позивач зазначає, що дані докази не є належними та достатніми, оскільки виконані англійською та китайською мовами та не надають можливості отримати інформацію щодо фактів оплати та отримання замовлених товарів відповідачем або позивачем. Також позивачем зазначено, що ОСОБА_3 заявлено вимогу не про поділ ділянки, а про припинення права власності ОСОБА_1 на її частину пропорційно частці у праві власності, що набувається позивачем за рішенням суду на об`єкт нерухомості, який розташований на земельній ділянці. Належний подружжю об`єкт незавершеного будівництва за своєю природою є нерухомою річчю особливого роду, яка підлягає поділу. При поділі такого об`єкта судом позивач набуватиме частку у праві власності на нього, що матиме наслідком і одночасне набуття права на частку земельної ділянки. З огляду на наведене позивач вважає, що рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 листопада 2020 року потрібно залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
19 травня 2021 року до Одеського апеляційного суду надійшло письмове пояснення до апеляційної скарги відповідача, в якому ОСОБА_1 зазначив, що стягнення вартості компенсації меблів та побутової техніки можливе тільки у тому випадку, якщо позивачка не буде мешкати у спірному будинку. Відповідач звертає увагу на те, що за період шлюбу у ветеринарну клініку, власником якої є позивачка, було придбано за спільні кошти подружжя обладнання на загальну суму 27350 дол. США. Тому, відповідач вважає, що оскільки майно, яке придбане у ветеринарну клініку, було придбано не за особисті кошти позивача, а за кошти відповідача, то таке майно є об`єктом спільної сумісної власності і підлягає поділу. Проте, на думку відповідача, оскільки зазначене майно носить специфічний характер та не може бути використано відповідачем, а буде використовуватися позивачем в його підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку, то відповідач наполягає на компенсації йому половини вартості такого майна. Також відповідач зазначає, що не бажає залишати у своїй власності автомобіль марки BMW, модель 320, д.н.з. НОМЕР_1 , оскільки він зареєстрований на ім`я позивачки, його подальша перереєстрація на ім`я відповідача потягне додаткові грошові витрати зі сторони відповідача. Відповідач в апеляційній скарзі зазначав про свою незгоду з визначенням вартості майна, а сама стосовно придбаної побутової техніки. Після повернення з рейсу відповідачем було знайдено квитанцію на придбання варочної поверхні та двох пральних машин. З огляду на це відповідачем надано наступний розрахунок, за яким, на думку відповідача, загальна вартість придбаної побутової техніки складає 129114 грн, вартість меблів становить 2836250 грн, а загальна вартість майна складає 412734 грн проти визначеної судом першої інстанції 449448 грн, тобто різниця складає 36714 грн. На підставі викладеного відповідач просив долучити письмові пояснення до апеляційної скарги до матеріалів справи, скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог. 
По справі оголошувалась перерва для укладання мирової угоди, проте в позасудовому порядку сторони спірні питання поділу майна не вирішили. 
В судовому засіданні 10 червня 2021 року представник відповідача – ОСОБА_2 просив приєднати до матеріалів справи письмове пояснення разом з додатками, оскільки, як зазначає представник відповідача в суді першої інстанції вони були позбавлені можливості подати ці документи. Апеляційний суд задовольнив клопотання та долучив письмове пояснення та додатки до нього до матеріалів справи. Також в судовому засіданні 10 червня 2021 року представник відповідача – ОСОБА_2 просив скасувати рішення суду першої інстанції, відповідач підтримав позицію представника. 
Інші учасники провадження в судове засідання не з`явились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції до суду не подавали. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача та дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга частково підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що об`єкт незавершеного будівництва є на 100% готовим для введення в експлуатацію, при цьому ОСОБА_1 , не заперечуючи фактичне користування будинком, не надав суду доказів неможливості його введення в експлуатацію, тому вимоги ОСОБА_3 про необхідність поділу між подружжям цього об`єкта нерухомості у рівних частках з наданням права позивачу ввести будинок в експлуатацію є обґрунтованими. Також суд вважає, що такий спосіб захисту як надання позивачці права на введення будинку в експлуатацію не суперечить закону, оскільки житловий будинок є готовим для здачі в експлуатацію, при цьому права відповідача, який фактично ним користується у випадку введення будинку в експлуатацію порушені не будуть. Беручи до уваги, що незавершене будівництво житлового будинку готовністю 100% є об`єктом нерухомості, суд дійшов висновку про необхідність припинення права власності відповідача на 1/2 частину земельної ділянки пропорційно частці позивача у праві на об`єкт нерухомості. 
Як вбачається з матеріалів справи, з 04 лютого 2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі (а.с. 4). 
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5), який мешкає разом з позивачкою (а.с. 6).
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2020 року у справі №947/18588/20 шлюб було розірвано (а.с. 107-107 зворот).
Як вбачається зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20 червня 2013 року, земельна ділянка площею 0,06 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5123755800:02:008:1059, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , була належним чином зареєстрована у Реєстраційній службі Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області (а.с. 7).
Як вбачається з матеріалів справи, 03 жовтня 2016 року відповідачем, ОСОБА_1 , подано до Департаменту ДАБІ в Одеській області повідомлення про початок виконання будівельних робіт, 21 вересня 2016 року отримано будівельний паспорт на забудову зазначеної земельної ділянки, 28 листопада 2016 року подано заяву про приєднання будинку до газової мережі (а.с. 9-25).
На вказаній земельній ділянці був збудований житловий будинок, що не заперечувалось сторонами в процесі розгляду справи та, власне, підтверджується матеріалами цивільної справи (а.с. 26). 
Як вбачається з доданих до відповіді на відзив позивачем додатків, а саме Технічного паспорту на будинок, виготовленого 18.09.2020 року, та Довідки Південного бюро інжинірингу та технічної інвентаризації житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 встановлено, що житловий будинок та господарські та споруди побудовані згідно з Повідомленням про початок виконання будівельних робіт; будівельні роботи щодо будівництва житлового будинку та господарських споруд завершені, будівлі готові до здачі в експлуатацію (а.с. 93 -98). 
Як вбачається з матеріалів справи, за позивачкою, ОСОБА_3 зареєстровані на праві власності легкові автомобілі, а саме: транспортний засіб марки KIA модель Sportage, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , транспортний засіб марки BMW модель 320, 2000 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 (а.с. 28-29).
Згідно зі звітом з незалежної оцінки майна від 23.09.2020 року слідує, що вартість автомобіля KIA модель Sportage складає 296591 грн (а.с.109).
Згідно звіту з незалежної оцінки майна від 12.10.2020 року вбачається, що вартість автомобіля BMW модель 320 дорівнює 136569 грн (а.с.123).
Сторонами не заперечується той факт, що автомобілем марки KIA користувалася позивачка, автомобілем марки BMW користувався відповідач.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору від 10.03.2020 року та за замовленням від 15.06.2018 року сторонами придбано меблі вартістю 130104 грн та 5396 дол. США (за курсом на момент ухвалення рішення 153516 грн) відповідно (а.с.141-144, 149).
Як вбачається з матеріалів справи, за час шлюбу сторонами придбано та знаходиться в будинку наступна побутова техніка, вартість якої вказана на підставі вартості, зазначеної на сайтах магазинів побутової техніки, а саме: холодильник марки LG GC-Q247CABV вартістю 37499 грн., витяжка Elica Elbloc LUX GR-A/60 вартістю 5319 грн., пральна машинка моделі, аналогічній Electrolux EW7FR48S вартістю 16999 грн., пральна машинка моделі, аналогічній Electrolux EW6S226SUI вартістю 9499 грн., варочна поверхня моделі Electrolux EGD6576NOK вартістю 12546 грн., духовка моделі, аналогічній Electrolux EOB6631AOX(F00094617) вартістю 13496 грн., кондиціонер Haier AS68TEDHRA-CL/1U68REFFRA вартістю 26190 грн., два кондиціонери Haier AS50TDDHRA-CL/1U50MEEFRA вартістю 22140 грн. кожний (а.с.150-160). 
Однак, як вбачається з доданого відповідачем до письмових пояснень до апеляційної скарги товарного чеку № ТТ000244793 від 06.03.2020 року, вартість варочної поверхні складає 9500 грн, вартість пральної машини Electrolux EW7FR48S – 15950 грн, вартість пральної машини EW6S2R26SI – 7750 грн.
Як вбачається з товарного чеку від 17 березня 2020 року, вартість кондиціонеру Haier AS24TB3HRA – 23400 грн, вартість двох кондиціонерів Haier Tibio – 16200 грн, тобто разом – 39600 грн (а.с. 193).
Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За ч. 2 ст. 272 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. А згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Крім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», а саме в п. 23 суд при вирішенні спору між подружжям про майно має встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Отже, з наведеного вище вбачається, що за концепцією цивільного та сімейного законодавства діє презумпція відповідно до якої кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Разом з тим вказана презумпція може бути спростована в кожному конкретному випадку за наявності відповідної доказової бази.
Як вбачається з рішення Овідіопольського районного суду Одеської області, у резолютивній частині суд першої інстанції вказує про визнання права забудовника на 1/2 частину об`єкту незавершеного будівництва (а.с. 174).
Апеляційний суд, погоджуючись з висновком суду першої інстанції, вважає за доцільне зазначити наступне.
Відповідно до постанови Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 новостворене нерухоме майно набуває правового режиму житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. 
Вказану позицію також підтримав Верховний Суд в постанові від 09.01.2019 року в справі № 2-88/11. 
Отже, з наведеного слідує, що за наявності відповідної доказової бази об`єкт незавершеного будівництва може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
З огляду на це, апеляційний суд вважає поділ об`єкта незавершеного будівництва можливим, враховуючи його готовність до здачі в експлуатацію, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, а саме: Технічним паспортом на будинок, який виготовлено 18.09.2020 року, та Довідкою Південного бюро інжинірингу та технічної інвентаризації житлового будинку (а.с. 93 - 98). 
В апеляційній скарзі зазначено, що об`єкт незавершеного будівництва, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є єдиним можливим місцем проживання відповідача і що у нього відсутнє будь-яке інше житло (а.с. 189).
З приводу цього, апеляційний суд вважає за доцільне роз`яснити відповідачеві, що при поділі між сторонами об`єкта незавершеного будівництва відповідач не позбавляється права проживання у зазначеному будинку, оскільки за ним визнається право власності на 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва. Тобто, права відповідача ніяким чином не порушуються.
Як вбачається з матеріалів справи, власником земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно є ОСОБА_1 (а.с. 7).
Відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що вказана земельна ділянка була виділена ОСОБА_1 на праві приватної власності в порядку використання ним свого права на безоплатну приватизацію з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, а тому поділ даної ділянки не є можливим (а.с. 188).
Згідно з ч. 1 ст. 120 ЗК України в разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Оскільки, за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 визнається право власності на об`єкт незавершеного будівництва у рівних частинах, враховуючи той факт, що земельна ділянка була використана за відповідним для неї цільовим призначенням, то до сторін також переходить право власності на земельну ділянку у відповідних частинах, а саме по 1/2 частини земельної ділянки.
Також апеляційний суд зазначає, що оскільки відповідно до матеріалів справи транспортним засобом марки KIA модель Sportage, д.н.з. НОМЕР_2 користувалася позивачка, а транспортним засобом марки BMW модель 320, д.н.з. НОМЕР_1 користувався відповідач, то враховуючи даний порядок користування транспортними засобами апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність виділення позивачу автомобіля марки KIA, а відповідачу відповідно автомобіль марки BMW. При цьому посилання сторони відповідача на відсутність потреби у виділення йому вказаного автомобіля через знаходження у рейсі відхиляється, оскільки останній має посвідчення водія, користувався вказаним автомобілем до розірвання шлюбу, позивачка в порядку поділу отримала інший автомобіль та не заявляла вимог щодо виділення в порядку поділу двох автомобілів. 
З рішення Овідіопольського районного суду Одеської області вбачається, що суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації різниці вартості майна у розмірі 144713 грн (а.с. 173).
Однак, враховуючи подані відповідачем докази стосовно вартості варочної поверхні та двох пральний машин, а також трьох кондиціонерів апеляційний суд вважає за потрібне зазначити наступний розрахунок розміру компенсації:
(283620 + 37499 + 5319 + 15950 + 7750 + 9500 + 13496 + 23400 + 16200+ 136569 + 296591) / 2 – 296591 = 77999 гривень – компенсація, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 .
При цьому надаючи оцінку рахунку-фактури, переклад якого було здійснено з англійської на українську мову в бюро перекладів «Діалог» у м. Одеса від 18.02.2021 року та надано відповідачем до клопотання від 20.04.2021 року, згідно з якою , за твердженням ОСОБА_1 було придбано 06.04.2016 року ветеринарний апарат штучної вентиляції легенів ТН-1А вартістю 1000 дол. США, портативний ветеринарний наркозно-дихальний апарат з алюмінієвим пакувальним ящиком RE902-C вартістю 1500 дол. США, ветеринарний монітор кардіологічний OSEN9000C вартістю 810 дол. США (а.с. 83-84) апеляційний суд виходить з того, що згідно з ч. 3 ст. 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Разом з тим, докази отримання та використання стороною позивача вказаного обладнання у своїй професійній діяльності відсутні, оскільки вказане питання не було предметом дослідження в суді першої інстанції, а тому апеляційний суд відхиляє відповідні посилання, роз`яснюючи право відповідачу на звернення до суду першої інстанції з самостійним позовом.
Отже, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу, оскаржуване рішення суду першої інстанції змінює в частині розміру компенсації, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 листопада 2020 року – змінити в частині стягнення компенсації вартості частки присудженого майна, стягнувши компенсацію в розмірі 77999 гривень з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 .
В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду                         А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

Повний текст цієї постанови складено 05 липня 2021 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

10.06.2021 року                                                                 м. Одеса