КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції: Арапіна Н.Є.
Єдиний унікальний номер справи № 755/3613/20
Апеляційне провадження № 22-ц/824/11095/2021
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
15 вересня 2021 року                                                                                              м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді  Мережко М.В.,
суддів: Верланова С.М., Савченка С.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 червня  2021 року у справі за позовом комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості,
встановив:
 
У березні 2020 року комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс»  (далі - КП «Житло-Сервіс») звернулося до суду із вказаним позовом.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 29 грудня 2010 року між позивачем та відповідачем, як власником квартири АДРЕСА_1 укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Однак з січня 2017 року відповідач не в повному обсязі сплачує кошти за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 32 705,59 грн, крім цього 3 021,13 грн - інфляційні втрати, 1 492,08 грн - три проценти річних та 108,18 грн - пеня. 
Посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань по оплаті за житлово-комунальні послуги, позивач просив стягнути заборгованість за надані послугиз утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у розмірі 32 705,59 грн, інфляційні втрати за період з 01 січня 2017 року по 01 лютого 2020 року у розмірі 3 021,13 грн, три проценти річних за період з 01 січня 2017 року по 01 лютого 2020 року у розмірі 1492,08 грн, пеню за період з 01 червня 2019 року по 01 лютого 2020 року у розмірі 108,18 грн, витрати на правничу допомогу у розмірі 3 602,00 грн та витрати зі сплати судового збору.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 червня  2021 року позов задоволено частково. 
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь КП «Житло-Сервіс» заборгованість за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період 01 січня 2017 року по 18 травня 2018 року у розмірі 11 838 грн 85 коп., інфляційні втрати за період з 01 січня 2017 року по 18 травня 2018 року у розмірі 982  грн 55 коп., три проценти річних за період з 01 січня 2017 року по 18 травня 2018 року у розмірі 234 грн 75 коп.
В решті позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 червня  2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
У апеляційній скарзі вказує, що вона не визнає наявність заборгованості за житлово-комунальні послуги. Зазначає, що послуги надавались не в повному обсязі та неякісно, на підтвердження чого відповідачка надала суду акти-претензії, виклики, підтвердження розірвання договору.
Посилається на те, що суд першої інстанції не врахував наявність підстав для розгляду справи в порядку загального позовного провадження та не надав належну оцінку його запереченням, тому, в порушення вимог закону, розглянув справу в порядку спрощеного провадження.
Наголошує на наявності підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості до березня 2017 року. Стверджує, що розмір стягнутих судом витрат на правову допомогу є завищеним.
Відзив від позивача КП «Житло-сервіс» до апеляційного суду у встановленому порядку не надходив.
За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 37 327,98 грн.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Встановлено, що 16 травня 2005 року наказом Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) № 121 житловий будинок АДРЕСА_2 передано для обслуговування в Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» (а.с. 5).
Між позивачем та відповідачем, як власником квартири АДРЕСА_1 , 29 грудня 2010 року укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (а.с. 10-11, 12, 13).
Згідно з розрахунком заборгованості за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у відповідача за період з 01 січня 2017 року по 01 грудня 2019 року виникла заборгованість у розмірі 32 705,59 грн (а.с. 14).
Відповідно до розрахунку інфляційних втрат та трьох процентів річних за період з 01 січня 2017 року по 01 лютого 2020 року інфляційні втрати становлять у розмірі 3 021,13 грн, три проценти річних - 1 492,08 грн., пеня 108,18 грн (а.с. 15-16).
Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період 01 січня 2017 року по 01 грудня 2019 року у розмірі 32 705,59 грн.
Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачка скористалася процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнала та зазначила, що є неналежним відповідачем, оскільки з 18 травня 2018 року вона не є власником квартири АДРЕСА_1 . Крім того, позивач уникає укладання нового договору після розірвання договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 29 грудня 2010 року, не реагує на виклики представника для складання акту-претензії, не проводить перерахунок після надання позивачу підписаного акту.
На підтвердження відзиву відповідач надала суду акт про отримання листа з суду від 20 червня 2020 року (а.с. 43), заяву відповідачем від 22 червня 2020 року (а.с. 44), колективну скаргу від 16 червня 2017 року (а.с. 45-46), заяву позивача від 19 червня 2017 року (а.с. 47-48), повідомлення про розірвання договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 29 грудня 2010 року (а.с. 49, 50, 51, 52), примірник договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 2017 року (а.с. 53, 54-55), акт-претензію про неналежне надання або ненадання послуг від 04 липня 2017 року (а.с. 56), заяву від 20 липня 2017 року (а.с. 57-58), заяву про згоду укласти договір про надання послуг але на інших умовах (а.с. 59-61), заяву від 11 липня 2017 року про виклик представника для складання акту-претензії (а.с. 62, 63), заяву про згоду укласти договір про надання послуг але на інших умовах № 2 (а.с. 67), заяву від 26 вересня 2017 року (а.с. 68, 69), заяву від 13 грудня 2017 року (а.с. 70, 71, 72, 73), витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18 травня 2018 року, відповідно до якого 18 травня 2018 року зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 на підставі договору дарування (а.с. 74).
За змістом ст.ст. 319, 322 ЦК України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст.ст. 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.
Правовідносини із споживання житлово - комунальних послуг, на час виникнення спірних правовідносин, регулюються Законом України «Про житлово - комунальні послуги», відповідно до ч. 1 ст. 2 якого предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Згідно ст. 5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Згідно ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Згідно ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за домовленістю сторін, крім випадку обрання управителя органом місцевого самоврядування.
Надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір та колективний договір про надання комунальних послуг) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач) (ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку (ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Договір про надання комунальних послуг укладається строком на один рік. Якщо за один місяць до закінчення зазначеного строку жодна із сторін не повідомить письмово другу сторону про відмову від договору, договір вважається продовженим на черговий однорічний строк (ч. 3 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Встановлено, що відповідач не виконує зобов`язання по оплаті житлово-комунальних послуг, внаслідок чого за період з 01 січня 2017 року по 01 грудня 2019 року утворилася заборгованість у розмірі 32 705,59 грн.
Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив твердження відповідачки про розірвання договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 29 грудня 2010 року, оскільки умовами даного договору не передбачено порядок розірвання договору в односторонньому порядку. Доказів, що відповідачка зверталась із позовами щодо цього договору, матеріали справи не містять.
Разом з цим, суд першої інстанції врахував доводи відповідачки, що вона є неналежним відповідачем в частині позовних вимог, оскільки з 18 травня 2018 року вона не є власником квартири АДРЕСА_1 .
Так, частиною другою статті 382 ЦК України встановлено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Таким чином, новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку з їх сплати. Договори про надання послуг не обтяжують майна, тому за відсутності відповідної умови в договорі щодо відчуження нерухомого майна суд повинен відмовляти в задоволенні позовних вимог до нового власника, оскільки належним відповідачем є попередній власник.
Однак, відповідачем не надано належних та допустимих доказів наявності в договорі дарування квартири застережень про переведення боргу попереднього власника та згоди кредитора на таку заміну, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Оскільки встановлено, що з 18 травня 2018 року відповідачці не належить на праві власності спірна квартира, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідачки заборгованості за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період 01 січня 2017 року по 18 травня 2018 року у розмірі 11 838,85 грн.
Крім того, позивач просив стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з 01 січня 2017 року по 01 лютого 2020 року у розмірі 3 021,13 грн., три проценти річних за період з 01 січня 2017 року по 01 лютого 2020 року у розмірі 1 492,08 грн.
Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно з аналізом практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, суди повинні враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в певний період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур`єр».
При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.
На відміну від інфляційних збитків, розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що, з урахуванням того, що відповідачка з 18 травня 218 року не є власником спірної квартири, а відтак, має нести відповідальність за прострочення виконання зобов`язання щодо оплати послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з 01 січня 2017 року по 18 травня 2018 року. З урахуванням суми заборгованості та індексів інфляції сума інфляційних втрат становить у розмірі 982,55 грн.
Також суд перевірив розрахунок трьох відсотків річних. З урахуванням того, що відповідач з 18 травня 218 року не є власником спірної квартири, тому за прострочення зобов`язання щодо оплати послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з 01 січня 2017 року по 18 травня 2018 року з урахуванням суми заборгованості три відсотки річних становить у розмірі 234,75 грн.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних підлягають задоволенню частково.
Колегія суддів також погоджується, що позовні вимоги про стягнення пені за період з 01 червня 2019 року по 01 лютого 2020 року у розмірі 108,18 задоволенню не підлягають, оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з 01 червня 2019 року по 01 лютого 2020 року.
Суд першої інстанції врахував, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження виконання ним своїх зобов`язань, передбачених законом, по оплаті за спожиті комунальні послуги в повному обсязі, тому дійшов правильного висновку про обґрунтованість та доведеність заявлених позивачем вимог.
У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 наголошує про наявність підстав для застосування строків позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за січень та лютий 2017 року, однак, колегія суддів доходить висновку  про відсутність підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності.
Так, відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст.260 ЦК України).
Відповідно до ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Як видно із наданого позивачем розрахунку, заборгованість за житлово-комунальні послуги виникла за період з січня 2017 року по грудень 2019 року.
Позивач звернувся до суду з позовом 27 лютого 2021 року, тобто, після спливу трьох років з дати початку утворення заборгованості, яку він просив стягнути.
Разом з цим, відповідно до ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.
Після переривання перебіг позовної давності починається заново.
Переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників. Таку позицію викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц.
Відповідно до інформації, що міститься в довідці про нарахування та сплату коштів за спожиті послуги, відповідачка у квітні 2017 року внесла оплату за послуги з централізованого опалення у розмірі, відмінному від нарахувань за поточний місяць, тобто, внесла кошти в рахунок погашення боргу. Отже, відповідачка вчиняла дії по визнанню боргу, у зв`язку з чим строк позовної давності переривався.
За таких обставин колегія суддів критично оцінює посилання апелянта на пропуск позивачем строків звернення до суду.
Колегія суддів також звертає увагу, що, посилаючись на недоведеність позивачем об`єму наданих послуг, апелянт не надав докази на підтвердження того, що такі послуги не надавались, або ж надавались в меншому об`ємі ніж включено до проведеного позивачем розрахунку. 
Посилання апелянта на відсутність договірних відносин між ним та позивачем договірних відносин також не можуть бути враховані колегією суддів.
Так, суд першої інстанції правильно звернув увагу, що розірвання договору між позивачем та відповідачем у односторонньому порядку не передбачене умовами цього договору
Крім цього, відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, хоч у частині першій статті 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16.
Колегія суддів також погоджується із висновками суду першої інстанції щодо визначення розміру витрат на правову допомогу, що підлягають стягненню з відповідачки.
Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Як видно із матеріалів справи, 08 січня 2020 року між позивачем та Адвокатським об`єднанням «ШЕНЛІ» було укладено договір № 3-20 про надання правничої допомоги, відповідно до умов якого позивач замовив надання юридичних послуг, які полягають в юридичному консультуванні, підготовці процесуальних документів та участі у судових засіданнях (а.с. 19-21).
Вартість витрат на правову допомогу позивач підтверджує додатком № 1 до договору про надання правничої допомоги № 3-20 від 08 січня 2020 року (а.с. 22, 90-92), актом виконаних робіт за лютий 2020 року по договору про надання правничої допомоги № 3-20 від 08 січня 2020 року (а.с. 89), заключною випискою за період з 30 квітня 2020 року по 30 квітня 2020 року (а.с. 93), детальний опис робіт (наданих послуг) у справі № 755/3613/20 (а.с. 94).
Відповідачка подала до суду клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу (а.с. 86-87).
Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Нормами ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Отже, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Суд першої інстанції врахував складність справи, ціну позову та розмір задоволених вимог, тому, керуючись встановленими законом принципами виваженості та розумності, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення вимоги про стягнення витрат з оплати правової допомоги частково у розмірі 2 000,00 грн. 
Інші доводи апеляційної скарги повторюють доводи відзиву на позовну заяву, належна оцінка яким надана судом першої інстанції, не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 червня  2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий:                                                                                               М.В. Мережко
 
Судді:                                                                                                            С.М. Верланов
 
С.І. Савченко