Дата документу 05.07.2021 Справа № 336/7716/19

Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 336/7716/19       Головуючий у 1-й інстанції: Щаслива О.В.
 
провадження № 22-ц/807/1597/21 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В. 

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 липня  2021 року                                                         м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Кочеткової І.В.,
суддів: Кримської О.М., 
Дашковської А.В.,
розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, що продовжує навчання, 
із апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2021 року,
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки на час її навчання у вищому навчальному закладі у розмірі ј частки його заробітку (доходу) до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення донькою 23 років. 
В обґрунтування зазначала, що сторони по справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утримання якої з відповідача на користь позивачки стягувалися аліменти у розмірі ј частки заробітку (доходів) ОСОБА_2 до досягнення донькою повноліття. З вересня 2019 року донька розпочала навчання за контрактом на юридичному факультеті ЗНУ. Вартість навчання відповідно до укладеного договору становить 63 200 грн. за чотири курси. Донька здобуває вищу освіту за денною формою навчання, не працевлаштована, будь-яких джерел доходів не має, перебуває на повному утриманні позивача. Відповідач у добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання доньки не надає, хоча має таку можливість. 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 у розмірі 1/8 частки з усіх видів доходів батька щомісячно, починаючи з 9 грудня 2019 року, до закінчення донькою навчання, але не більш до досягнення нею 23 років.
Допущено негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць.
В задоволенні решти вимог позову відмовлено.
Стягнуто з   ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн. 
В апеляційній скарзі про зміну судового рішення і зменшення розміру аліментів до 1/10 частки від заробітку ОСОБА_2 зазначає, що визначений судом розмір аліментів є завищеним. Суд не врахував, що на даний час він не має постійної роботи, його дохід мінливий, окрім того на його утриманні знаходяться ще двоє малолітніх дітей та дружина, яка перебуває в декретній відпустці. Вважає достатнім розміром аліментів у вигляді 1/10 частки від його доходу.
Копію ухвали апеляційного суду від 11 травня 2021 року про відкриття апеляційного провадження і апеляційну скаргу направлено ОСОБА_1 за адресою, зазначеною в апеляційній скарзі, 11 травня 2021 року. Поштове відправлення повернулося до суду 16 червня 2021 року не врученим із зазначенням причин невручення «за закінченням терміну зберігання». Повторно копія ухвали про відкриття апеляційного провадження і апеляційна скарга направлені позивачці 16 червня 2021 року за адресою, зазначеною у позовній заяві. Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив. 
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно п. 1 ч. 1 ст.ст. 374, 375 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу – без задоволення.
Апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суд першої інстанції мотивовано тим, що у зв`язку з продовженням навчання повнолітня дочка сторін потребує матеріальної допомоги, натомість відповідач дочку не утримує, хоча є працездатною особою. Визначаючи розмір аліментів, суд врахував доходи відповідача, його вік, фінансові зобов`язання, перебування на його утриманні інших осіб, потребу дочки сторін у матеріальній допомозі.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи і зібраним у справі доказам.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є донькою позивачки ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 .
Донька сторін ОСОБА_3 з вересня 2019 року навчається в Запорізькому національному університеті за спеціальністю «Право/правознавство» за договором, на платній основі, вартість навчання становить 7900,00 грн. за семестр, 63 200,00 грн. за 4 курси навчання.
Позивачка працює в УСЗН Запорізької міської ради по Шевченківському району на посаді головного державного соціального інспектора, її середній заробіток за 2019 рік становив 14 599,88 грн.
Відповідач ОСОБА_2 офіційно не працевлаштований. У другому шлюбі відповідач має двох неповнолітніх дітей, 2014 і 2019 року народження, а також на його утриманні знаходиться його дружина ОСОБА_4 , яка перебуває в декретній відпустці.
Згідно зі статтею 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Відповідно до частини 1 статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином (стаття 200 СК України ).
Судом установлено, що дочка сторін не працює, оскільки навчається на денній формі у вищому навчальному закладі, стипендію не отримує, а отже потребує матеріальної допомоги своїх батьків.
Згідно ч.1 ст.198 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надати.
Обов`язок по утриманню повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчання, не є продовженням обов`язку по утриманню дитини до вісімнадцяти років. Це два самостійні обов`язки, які закріплені в різних главах СК України. Вони мають власні підстави виникнення і припинення. 
Надавши оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності за правилами ст.ст.89,264 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про спроможність відповідача надавати матеріальну допомогу повнолітній доньці у розмірі 1/8 частки від усіх видів його доходу (заробітку).
При визначенні розміру утримання суд першої інстанції врахував майновий стан обох сторін, те, що відповідач створив нову сім`ю, в якій виховуються двоє дітей, 2014 та 2019 років народження, не працевлаштованість дружини відповідача, що у сукупності свідчить про певні обмеження його фінансових можливостей. 
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що судом не врахований його майновий стан, знаходження на утриманні двох дітей від другого шлюбу, є неспроможними, оскільки вказані обставини були враховані судом першої інстанції при визначенні розміру утримання. 
Обов`язками батьків по вихованню та розвитку дитини відповідно до ст. 150 СК України є піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готування її до самостійного життя.
Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХII), держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.
Відповідач є працездатною особою, не є інвалідом, доказів того, що він не має можливості працевлаштуватися, отримувати регулярні доходи та створити для своїх дітей достатній рівень матеріального забезпечення, матеріали справи не містять.
Обставин, які б звільняли відповідача від обов`язку надавати майнову допомогу своїй дочці, по справі не встановлені.
Зважаючи на те, що за положенням ст.141 СК України батько мають рівні обов`язки щодо дитини, відсутність постійної роботи у відповідача не є підставою для зменшення визначеного судом першої інстанції розміру утримання повнолітньої доньки.
Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неправильну оцінку доказів, невідповідність змісту судового рішення вимогам ст.265 ЦПК України є неспроможними. 
Оскільки судом правильно вирішена справа, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, є правильним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи, підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.
Керуючись ст. ст. 268, 374,375,382 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2021 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 

Головуючий І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська