Постанова
Іменем  України 
 
23 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 344/3693/17
провадження № 61-22684св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Наталія Василівна, ОСОБА_2 ,
треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (письмового провадження)  касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 вересня 2019 року в складі судді Пастернак І. А. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року в складі колегії суддів: Василишин Л. В., Горейко М. Д., Матківського Р. Й.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У березні 2017 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н. В.,   ОСОБА_2 та просив: встановити нікчемність договору купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки на АДРЕСА_1 , укладений 17 травня 2007 року між ним та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н. В. за реєстровим номером 1164 із використанням спеціального бланка нотаріального документа серії ВЕО, номер 522516; застосувати наслідки нікчемності вищевказаного договору.
В обґрунтування позову зазначав, що 12 листопада 2004 року він придбав будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно оскаржуваного договору купівлі-продажу від 17 травня 2007 року № 1152 він нібито продав вказаний будинок ОСОБА_2 .
В договорі купівлі-продажу, який посвідчила приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н. В., зазначено, що він зареєстрований в місті Івано-Франківську. Однак, він не надавав нотаріусу свого паспорта і при укладенні договору присутнім не був, місце його проживання насправді зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 .
18 травня 2007 року ОСОБА_2 зареєструвала право власності на домоволодіння на АДРЕСА_1 .
07 вересня 2009 року ОСОБА_2 продала вказане домоволодіння ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 17 травня 2007 року № 1152, хоча такого договору не існує.
При посвідченні зазначеного договору приватним нотаріусом було допущено порушення, а саме у примірнику договору, що залишився у справах нотаріуса, реєстраційний номер вказано як 1164, текст договору викладено на бланку ВЕО 562516. Однак у реєстрі у графі «Зміст нотаріальної дії» зазначено серію та номер бланку ВЕО 562517.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.
Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанції
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 17 травня 2007 року не містить будь-яких ознак нікчемного правочину, тому вимоги позивача є безпідставними. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся  до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 вересня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року і направити справу до Київського районного суду м. Одеси у зв'язку з тим, що він є особою з інвалідністю другої групи, зареєстрований та проживає в Київському районі м. Одеси.
 
В обґрунтування касаційної скарги зазначав, що він не укладав договір купівлі-продажу будинку 17 травня 2007 року та такий договір приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н. В. не посвідчувався.
 
Нотаріусом на примірнику договору, що залишився в матеріалах нотаріальної справи, зазначено серію і номер бланку НОМЕР_1 , однак у реєстрі в графі «Зміст нотаріальної дії» зазначено серію і номер бланку НОМЕР_2 . Як пояснила приватний нотаріус під час перевірки Міністерства юстиції України, на примірнику договору купівлі-продажу, який є архівним документом та на якому проставлено реєстровий номер 1164, помилково надруковано серію та номер бланка ВЕО  562516, який був зіпсований 17 травня 2007 року.
 
Відповідно до пункту 25 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій дописки та виправлення, зроблені в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, повинні бути застережені нотаріусом і скріплені його підписом. Нотаріус не дотрималась вказаної вимоги Інструкції.
 
Суди належним чином не дослідили докази у справі, зокрема копію його паспорта, в якому не вклеєна фотографія по досягненню 45-річного віку. Вказана обставина свідчить про те, що паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , виданий на його ім`я ІНФОРМАЦІЯ_1 , є недійсним. Відтак, приватний нотаріус не могла посвідчувати його документи 17 травня 2007 року.
 
Він не був присутній при розгляді справи судом апеляційної інстанції. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області.
05 лютого 2020 року справа № 344/3693/17 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IXустановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи                               в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 17 травня 2007 року приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н. В. посвідчила договір купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
 
Текст вказаного договору викладено на спеціальному бланку для нотаріальних дій серія ВЕО № 562516.
 
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив встановити нікчемність договору купівлі-продажу, оскільки при його нотаріальному посвідченні нотаріусом допущено порушення - у примірнику договору, який залишився у справах нотаріуса, реєстраційний номер вказано як «1164», текст договору викладено на бланку «ВЕО 562516». Однак у реєстрі у графі «Зміст нотаріальної дії» зазначено серію та номер бланку «ВЕО 562517».
 
Крім того, у примірнику договору, який отримала покупець ОСОБА_2 , вказано, що договір зареєстровано за номером «1152», а текст договору викладено на бланку «ВЕО 562517».
 
На підставі наказу Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області «Про проведення позапланової перевірки приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н. В.» №310/5 від 26 вересня 2016 року проведено позапланову перевірку дотримання приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак  Н. В. порядку вчинення нотаріальних дій та виконання правил ведення нотаріального діловодства при посвідченні 17 травня 2007 року договорів за реєстраційними номерами 1152, 1164.
 
При посвідченні договору купівлі-продажу від 17 травня 2007 № 1164 відповідно до вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом МЮУ від 03 березня 2004 року № 20/5, що діяла на момент вчинення нотаріальної дії, перед вчиненням нотаріальної дії нотаріусом було встановлено за паспортами осіб учасників правочину. На вимогу пункту 28 Інструкції до договору нотаріусом долучено копії паспортів з відміткою «з оригіналом згідно», проставленням дати підпису та печатки нотаріуса.
 
При посвідченні договору купівлі-продажу відповідно до пункту 45 Інструкції ОСОБА_1 подано власноручно підписану заяву, у якій зазначено, що майно, яке є предметом договору, є особистою приватною власністю та не є спільною сумісною власністю подружжя.
 
Особу ОСОБА_1 встановлено за паспортом НОМЕР_4 , виданим 08 квітня 2000 року Іллічівським РВ Маріупольського МУ УМВС України в Донецькій області.
 
Запис про вчинену нотаріальну дію відповідно до вимог пункту 25 Інструкції внесено нотаріусом до Реєстру для реєстрації нотаріальних дій за реєстровим номером 1164 від 17 травня 2007 року із проставленням учасниками правочину підписів.
 
Нотаріусом на примірнику договору за № 1164, що залишився у справах приватного нотаріуса, зазначено серію і номер бланку НОМЕР_1 , однак у реєстрі у графі «Зміст нотаріальної дії» зазначено серію і номер бланку ВЕО № 562517. Як пояснила під час перевірки нотаріус Кучак Н. В., на примірнику договору купівлі-продажу, який є архівним документом приватного нотаріуса та на якому проставлено реєстровий номер 1164, помилково видруковано серію та номер бланка ВЕО 562516, який був зіпсований 17 травня 2007 року.
 
На виконання вимог пункту 4.2 Положення про порядок постачання, зберігання, обліку та звітності витрачання спеціальних бланків нотаріальних документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29 червня 1999 № 36/5 (далі - Положення), зіпсований бланк серії НОМЕР_5 був надісланий разом з актом прийому-передачі зіпсованих бланків до Інформаційно-видавничого центру українського нотаріату (ІВЦУН). Наряд, в якому зберігався акт, був переданий на знищення документів, що підтверджуються актом про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду на підставі Номенклатур справ за 2006-2009 року №2 від 16 лютого 2010 року, погодженого Протоколом засідання ЕК Головного управління юстиції від 23 вересня 2013 року № 14.
 
Як пояснила приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н. В., вищезазначений договір купівлі-продажу, який викладений на спеціальному бланку нотаріальних документів серії ВЕО №562517, наданий покупцю ОСОБА_2 . При поставленні реєстрового номера на примірнику вказаного договору було допущено технічну помилку, а саме: на примірнику, що зберігається у справах нотаріуса, а також у записі в Реєстрі, навпроти якого стоїть підпис ОСОБА_1 , проставлений номер 1164, а на примірнику договору, що викладений на бланку ВЕО №562517 і наданий покупцю, помилково зазначений номер 1152.
 
Номер за Реєстром, що проставляється на нотаріальному документі повинен відповідати номеру, під яким нотаріальна дія записана у графі 1 Реєстру. В даному випадку це реєстровий номер 1164.
 
17 травня 2007 року за № 1152 нотаріусом посвідчено договір дарування квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Сторонами договору є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Договір викладений на спеціальному бланку серії ВЕО 562515. У Реєстрі у графі «Зміст нотаріальної дії» зазначено використаний бланк серії ВЕО 562515. Також зазначено, що бланк ВЕО 562516 - зіпсований, бланк - ВЕО 562517 - закреслений. Разом з тим, відповідно до пункту 25 Інструкції, дописки та виправлення, зроблені в Реєстрі для Реєстрації нотаріальних дій, повинні бути застережені нотаріусом і скріплені його підписом. Даної норми нотаріусом не дотримано.
 
За результатами проведеної перевірки відповідно до наказу Головного територіального управління юстиції від 26 вересня 2016 року № 310/5 «Про проведення позапланової перевірки приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н. В.» рекомендовано приватному нотаріусові Кучак Н. В. у відповідності до вимог Закону України «Про нотаріат» пройти курси підвищення кваліфікації.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили з того, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 17 травня 2007 року не містить будь-яких ознак нікчемного правочину, тому вимоги позивача є безпідставними. 
 
Колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками судів з огляду на наступне.
 
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.
У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
 
Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).
 
Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.
 
Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Відповідно до частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
 
Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
 
У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
 
За вимогами частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
 
Відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом, та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом.
 
Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом…»; «…за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».
 
У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що встановлення нікчемності договору є неналежним способом захисту, тому у задоволенні цієї вимоги необхідно було відмовити у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту.
 
Оскільки договір купівлі-продажу не є нікчемним, відсутні правові підстави для застосування наслідків його нікчемності.
 
Разом з тим, судові рішення в частині відмови в задоволенні вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н. В. з огляду на їх недоведеність підлягають зміні з огляду на наступне.
 
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
 
Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження,          а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
 
Відтак належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.
 
Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
 
Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2021 року в справі № 325/1141/18 (провадження №61-5045св19) вказано, що «у порядку цивільного судочинства розглядаються вимоги про оскарження дій нотаріуса лише у разі відсутності спору про право між учасниками цивільних правовідносин. Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - сторін нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення».
 
У справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи підтверджують, що спір у   ОСОБА_1 виник з ОСОБА_2 , а приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н. В. є неналежним відповідачем. Проте суди попередніх інстанцій зазначеного не врахували та дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні вимог до приватного нотаріуса з огляду на їх недоведеність, хоча за обставинами цієї справи у задоволенні вимог до нотаріуса належало відмовити через їх пред`явлення до неналежного відповідача.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного по суті висновку щодо відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 , однак з помилкових мотивів, судові рішення підлягають зміні з викладенням їх мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 вересня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року змінити, виклавши їх мотивувальні частині в редакції цієї постанови.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
    Головуючий	    В. І. Крат	
 	 	
Судді	Н. О. Антоненко   І. О. Дундар   Є. В. Краснощоков	
 	 	
 	М. Ю. Тітов