Ухвала
 
14 липня 2021 року
м. Київ
 
справа № 175/2248/19
провадження № 61-11694ск21
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:                                                 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ спільної сумісної власності,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 в якому просила розірвати шлюб, укладений між нею та ОСОБА_1 , зареєстрований 23 жовтня 2009 року Сурсько-Михайлівською сільською радою Солонянського району Дніпропетровської області (актовий запис № 14 від 23 жовтня 2009 року), стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя 1/2 частину від доходу з продажу автомобіля марки Hyundai Elantra MD 1.6 Classic МТ 2011 року випуску, кузов №  НОМЕР_1 , колір НОМЕР_2 , який належав подружжю на праві спільної сумісної власності, у розмірі 111 375 грн, стягнути з ОСОБА_1 на її користь сплачені судові витрати по справі.
 
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2020 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 червня 2021 року, задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 . 
 
Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 23 жовтня 2009 року Сурсько-Михайлівською сільською радою Солонянського району Дніпропетровської області, актовий запис № 14 від 23 жовтня 2009 року. 
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя 1/2 частину від доходу з продажу автомобіля марки Hyundai Elantra MD 1.6 Classic МТ 2011 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , колір НОМЕР_2 , який належав подружжю на праві спільної сумісної власності, у розмірі 111 375 грн. 
 
Вирішено питання судових витрат.
 
09 липня 2021 року ОСОБА_1 за допомогою засобів поштового зв`язку звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 червня 2021 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення в порядку поділу майна подружжя 1/2 частини від доходу з продажу автомобіля в указаній вище справі.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України. 
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Предметом позову та оскарження є, зокрема, вимога про поділ спільної сумісної власності, ціна позову у даній справі становить 111 375 грн, яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 100 = 227 000 грн).
 
Доводів щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не наведено.
 
Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ спільної сумісної власності. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                         А. І. Грушицький
 
                                                                                                             В. С. Висоцька
 
                                                                                                             І. В. Литвиненко