КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  
                        
Справа № 756/2122/21                                                 Головуючий у 1-й інст. - Луценко О.М.
Апеляційне провадження 22-ц/824/11349/2021                                   Доповідач - Рубан С.М.

 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
          14 вересня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                   головуючого судді           Рубан  С.М.
                                   суддів                      Заришняк Г.М.  Кулікова С.В.
                                           при секретарі              Загородній С.А.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 червня  2021 року  у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «КАСА НАРОДНОЇ ДОПОМОГИ», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про захист прав споживача та визнання договору частково недійсним,-
В С Т А Н О В И В :
 
ОСОБА_1 звернулась до Оболонського районного суду  м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «КАСА НАРОДНОЇ ДОПОМОГИ», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому просила суд, визнати договір іпотеки, що був укладений 08 липня 2013 року ТОВ «КАСА НАРОДНОЇ ДОПОМОГИ» та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. та зареєстрований в реєстрі за реєстровим № 6187 частково недійсним в частині застереження про задоволення вимог іпотекодердателя, що викладене в п.п. 5.4 та п.6 даного договору.
 
Посилалась  на те, що 8 липня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «КАСА НАРОДНОЇ ДОПОМОГИ» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0807001/000- КФІВ/ 13, відповідно до умов якого відповідач зобов`язується надати позивачу кредит в сумі 360 000 грн, строком з 08 липня 2013 року по 08 липня 2014 року, процентна ставка - 30 процентів річних.
          У якості забезпечення своїх зобов`язань за Кредитним договором позивачем передано в іпотеку відповідачу нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , загальною площею 61,8 кв. м., відповідно до умов договору іпотеки, укладеного 08 липня 2013 року Товариством з обмеженою відповідальністю «КАСА НАРОДНОЇ ДОПОМОГИ», як іпотекодержателем, та ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_5 , які є співвласниками предмету іпотеки, іпотекодавцями та майновими поручителями позивача, посвідченого Верповською О.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за №6187.
             Крім того, договір іпотеки містить іпотечне застереження, яке вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене в пункті 6 Договору іпотеки, та складається з 15 підпунктів - п.п. 5.2, 5.4 та п.п. 6.1 - 6.13, відповідно до яких звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватись на розсуд іпотекодержателя - або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного договору, або шляхом набуття іпотекодержателем права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі - покупцеві на підставі договору купівлі-продажу, у порядку, встановленому цим договором.
            05 лютого 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «КАСА НАРОДНОЇ ДОПОМОГИ»,  який є іпотекодержателем, без попереднього направлення вимоги про усунення порушень, на підставі умов договору іпотеки, вирішив реалізувати право на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку та звернувся із заявою про реєстрацію права власності на предмет іпотеки до державного реєстратора.
         Право власності відповідача було фактично зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05 лютого 2015 року державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Сипчу K.M. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень номер 19145685 від 06 лютого 2015 року, прийнятого Департаментом державної реєстрації Міністерства юстиції України Дахно А.М.
          Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 03 червня  2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «КАСА НАРОДНОЇ ДОПОМОГИ», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про захист прав споживача та визнання договору частково недійсним- відмовлено.
 
         Не погоджуючись з рішенням суду, 30 червня 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
         Посилається на те, що оспорювана частина договору іпотеки містить положення (викладені в п.5.4, 6.3, 6.4 договору іпотеки), які встановлюють право іпотекодержателя розпочинати звернення стягнення негайно після настання будь-якого факту невиконання або неналежного виконання боржником (іпотекодавцем) умов основного договору.
          Крім того, судом першої інстанції безпідставно не застосовано норми матеріального права на які посилався позивач у позовній заяві, а саме положення ч.10 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».
Тобто, право вимагати дострокового повернення споживчого кредиту або вилучати продукцію (чи застосовувати будь-яку іншу санкцію) - є обмеженим спеціальними нормами закону та виникає виключно у випадках, викладених в ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».
        Але всупереч цим положенням, оспорювана частина договору іпотеки містить положення (викладені в п. 5.4, 6.3, 6.4 договору іпотеки), які встановлюють право іпотекодержателя розпочинати звернення стягнення негайно після настання будь-якого факту невиконання або неналежного виконання боржником (іпотекодавцем) умов основного договору.
          Також, судом першої інстанції не надано належної оцінки доводам позовної заяви щодо положення цивільного законодавства України про нечесну підприємницьку практику та несправедливі умови договору зі споживачем, які створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
       Крім того, посилається на те, що суд першої інстанції врахував висновок апеляційного суду про відмову у визнанні недійсним договору іпотеки, але врахування цього висновку є помилковим, оскільки апеляційним судом в межах справи №756/9820/15-ц питання дійсності іпотечного договору розглядались виключно в контексті положень ст.548 ЦК України, які визначають недійсність забезпечувального  зобов`язання разом із недійсністю основного. Окремих підстав для недійсності договору іпотеки позивачем не заявлялось та судами не розглядалось.
В судовому засіданні представник позивача підтримав подану апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив її задовольнити.
Представник відповідача ТОВ «КАСА НАРОДНОЇ ДОПОМОГИ» заперечувала проти апеляційної скарги та просила рішення суд залишити без змін. 
Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч.2 ст.372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.
 
 Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, а тому є необґрунтованими та недоведеними.
         Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.
Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 
1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;
3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;
4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;
5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;
6) як розподілити між сторонами судові витрати;
7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;
8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).    
 
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вбачається з матеріалів справи та перевірено апеляційним судом, між TOB «КАСА НАРОДНОЇ ДОПОМОГИ» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №0807001/000-КФІВ/13 від 08 липня 2013 року, за умовами якого позичальник отримала у борг  360 000 грн, зі сплатою відсотків у розмірі  30% річних, строком до 08 липня 2014 року (а.с. 8-11).
На забезпечення виконання зобов`язання за вказаним договором між TOB «КАСА НАРОДНОЇ ДОПОМОГИ» та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки від 8 липня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. та зареєстровано за № 6187, відповідно до умов якого іпотекодавці передали іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2  (а.с. 12-15).
 
Звертаючись із даним позовом до суду позивач посилалась на положення Закону України «Про захист прав споживачів» та просила визнати недійсними п.5.4 та п.6  договору іпотеки.
 
Проте, на думку апеляційного суду такі вимоги позивача є необґрунтованими виходячи з наступного.
 
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Згідно частини першої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
 
Відповідно до ч.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції на час укладання спірного договору, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
 
 Частиною 10  ст.11  Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції на час укладання спірного договору, визначено, що якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі:
 
1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; 
2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або
3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або
4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту.
 
Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.
 
Однак, необхідно зауважити, що спеціальним законом, який регулює іпотечні правовідносини, є саме Закон України «Про іпотеку». Тому, порушення істотних умов, визначених у вказаному законі, може бути підставою для визнання договору іпотеки недійсним.  
 
Так, відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні та користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право, у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання, одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, переважно перед іншими кредиторами цього боржника, у порядку, встановленому цим Законом.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК Українидоговір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Відповідно до ст.18 Закону України «Про іпотеку»(в редакції чинній на час укладення оспорюваного договору) іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. 
 
Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: 1) для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про: для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному  державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців; для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; для іпотекодавця   та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище,  ім`я,  по батькові, адресу постійного місця проживання та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; для іноземців, осіб без громадянства - прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), адресу постійного місця проживання за межами України; 2) зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання; опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані; 4) посилання на видачу заставної або її відсутність. 
 
У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.
 
 Іпотечний договір може містити інші положення, зокрема, визначення вартості предмета іпотеки, посилання на документ, що підтверджує право власності іпотекодавця на предмет іпотеки, відомості про обмеження та обтяження прав іпотекодавця на предмет іпотеки, визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Згідно п.5.4 договору іпотеки сторони визначили, що у разі порушення умов основного договору та/або умов цього договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушень. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушених зобов`язань у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання, порушення строку виконання та/або виконання не в повному обсязі цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Договору та чинного законодавства України. 
 
Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш чим тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
 
Отже, зміст п.5.4 іпотечного договору відповідає вимогам закону, а тому відсутні підстави для визнання його несправедливим.
 
Щодо вимог позивача про визнання недійсним п.6 іпотечного договору необхідно зазначити таке.
 
Пункт 6 договору іпотеки викладено у такій редакції: «позасудове врегулювання та  застереження про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідно до п.2 та п.3 ст.36, ст.37, 38 Закону країни «Про іпотеку» дане застереження в цьому іпотечному договорі прирівнюється за своїми правовими наслідками до договору про задоволення вимог Іпотекодержателя)». 
 
Вимоги позовної заяви не містять обґрунтування щодо недійсності даного пункту договору та чим він порушує права позивача. Крім того, необхідно зазначити, що п.6 договору не суперечить вимогам Закону.
 
У суді апеляційної інстанції представник позивача вказував, що заявляючи позовні вимоги в частині визнання п.6 недійсним позивач мала на увазі п.п.6.1.-6.13., тобто п.6 договору в цілому. 
 
Згідно частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції  переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
В свою чергу п.6 ст.367 ЦПК України визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не буди предметом розгляду в суді першої інстанції.
 
Отже, зважаючи на те, що позивачем не уточнено зміст позовних вимог в частині визнання недійсним окремих положень договору, а саме п.6.1. - п.6.13., тобто п.6 договору в цілому, апеляційний суд на стадії апеляційного перегляду не може прийняти до уваги уточнення позовних вимог.
 
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та вказати у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суди при розглядів спорів (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц тощо).
 
Отже, виходячи з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими відсутні підстави для застосування строків позовної давності.
Крім того, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року у справі № 756/9820/15-ц залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 жовтня 2016 року було визнано недійсними кредитний договір та договір іпотеки.
Постановою Верховного Суду України від 01 листопада 2017 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 жовтня 2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року скасовано, направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постановою Апеляційного суду м. Києва від 07 лютого 2018 року у справі № 756/9820/15-ц, скасовано рішення Оболонського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2015 року та постановлено нове рішення, яким суд визнав недійсними п. 3 (п.п. 3.1- 3.10) «валютний ризик» та п.п. 4.1 та 4.5 п. 4 в частині, що стосується застосування коефіцієнту валютного ризику Кредитного договору.
В решті позову, в тому числі у визнанні недійсним договору іпотеки, судом було відмовлено.
Вказана Постанова Апеляційного суду м. Києва набрала законної сили 07 лютого 2018 року.
У своїй апеляційній скарзі скаржник вказує на те, що  суд першої інстанції помилково врахував висновок апеляційного суду про відмову у визнанні недійсним договору іпотеки у справі № 756/9820/15-ц.
 
Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що ухвалюючи рішення у даній справі підставою для відмови у задоволенні позовних вимог не були судові рішення у справі 756/9820/15-ц, а тому доводи скаржника в цій частині не заслуговують на увагу.
 
Згідно ч.6 ст.19 закону України «Про захист прав споживачів»  Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
Матеріали справи не містять жодного доказу, що підтверджує нечесну підприємницьку діяльність з боку іпотекодержателя, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині не підлягають задоволенню.
 
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
 
 За встановлених обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.
 
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.
 
Оскільки рішення  суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування. 
          Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
 
 Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
 
        Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 червня  2021 року  - залишити без змін.
 
       Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

            Повний текст постанови складено 20 вересня 2021 року.

              Головуючий                      

              Судді