ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/6160/18  Номер провадження 22-ц/814/1593/21	Головуючий у 1-й інстанції Андрієнко Г. В.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого - судді - доповідача   Дорош А.І.
Суддів:  Лобова О.А., Триголова В.М.
при секретарі Коротун І.В.
учасники справи:
представник позивача - адвокат Говорова С.Л. 

переглянув увідкритому судовомузасіданні в м. Полтавіцивільну справу заапеляційною скаргоюОСОБА_2 

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 06 квітня 2021 року, ухвалене суддею Андрієнко Г.В., повний текст рішення складено - 14 квітня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи:Товариство з обмеженою відповідальністю Торгова група «Інтерпап», ОСОБА_5 , про визнання договору недійсним, встановлення факту спільного проживання,-
В С Т А Н О В И В:
         
У серпні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю Торгова група «Інтерпап» від 15 грудня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зареєстрований приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М., зареєстровано в реєстрі за №4777.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 з 1989 року проживає однією сім`єю з ОСОБА_6 без реєстрації шлюбу, мають спільних дітей ОСОБА_7 , 1991 р.н., та ОСОБА_8 , 1997 р.н. За час спільного проживання було набуте майно, зокрема, 21.05.2007 року частка у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю Торгова група «Інтерпап» у розмірі 10% статутного капіталу товариства, яка за період існування товариства збільшувалась та станом на грудень 2015 року складала 560 000 грн.15 грудня 2015 року ОСОБА_3 продав вказане майно (частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю Торгова Група «Інтерпап» у розмірі 10% статутного капіталу товариства, що складає 560 000 грн.) ОСОБА_4 за ціною 205 000 грн. Договір зареєстрований приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М., зареєстровано в реєстрі за № 4777. Даний договір купівлі- продажу грубо порушує права ОСОБА_2 , а тому позивач просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю Торгова група «Інтерпап» від 15 грудня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зареєстрований приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М., зареєстрованим в реєстрі за № 4777.
14 грудня 2018 року ОСОБА_2 надала суду заяву про залучення у справу третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, та просила залучити до участі у справі ТОВ ТГ «Інтерпап» (код ЄДРПОУ 35137937, адреса місцезнаходження: 36014, Полтавська обл., м.Полтава, вул. Соборності, буд. 66, кім. 608) у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 ) у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів (т.1 а.с. 169-170).
14 грудня 2018 року ОСОБА_2 надала суду заяву про зміну предмету позову та просила встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з грудня 1989 року та визнати недійсним договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю Торгова група «Інтерпап» від 15 грудня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М., зареєстрований в реєстрі за № 4777 (т. 1 а.с. 186-193).
Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 17 грудня 2018 року (а.с. 207-209) заяву ОСОБА_2 про залучення у справу третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - повернуто без розгляду.Заяву ОСОБА_2 про зміну предмету позову - повернуто без розгляду.Закрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору недійсним.Роз`яснено, що вказані позовні вимоги розглядаються в порядку господарського судочинства (т.1 а.с.207-209).
Постановою Полтавського апеляційного суду від 30 січня 2019 року ухвалу Октябрського районного суду м.Полтави від 17 грудня 2018 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (т.1 а.с.255-260).
26 лютого 2019 року від ОСОБА_2 до суду надійшла заява про залучення у справу третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, та просила залучити до участі у справі ТОВ ТГ «Інтерпап» та ОСОБА_5 у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів (т.2 а.с. 26-27). 
26 лютого 2019 року до суду від ОСОБА_2 надійшла заява про зміну предмету позову, в якому з урахуванням раніше заявлених вимог просить суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з грудня місяця 1989 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю торгова група «Інтерпап» від 15 грудня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М., зареєстрований в реєстрі за №4777; судові витрати покласти на відповідачів. 
Заява мотивована тим, що встановлення факту сумісного проживання однією сім`єю з відповідачем має значення для позивача, оскільки цей факт породжує юридичні наслідки, а саме визнання корпоративних прав в статутному капіталі ТОВ Торгова група «Інтерпап» спільною сумісною власністю жінки та чоловіка та визнання договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ Торгова група «Інтерпап» від 15 грудня 2015 року недійсним. Вказані вимоги обґрунтовує спільним проживанням з ОСОБА_3 однією сім`єю з 1989 року без реєстрації шлюбу. Посилається на те, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя, а тому посилається на факти недобросовісності відповідачів під час укладення спірного договору та підтвердження фактів обізнаності відповідача ОСОБА_4 щодо належності придбаних корпоративних прав до спільної сумісної власності подружжя (т.2 а.с.29-36).
Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 02 квітня 2019 року залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, ТОВ Торгова група «Інтерпап» (код ЄДРПОУ 35137937), а також ОСОБА_5 (т.2 а.с.118-120).
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 06 квітня 2021 рокупозов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю Торгова група «Інтерпап», ОСОБА_5 , про визнання договору недійсним, встановлення факту спільного проживання - задоволено частково.
Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з грудня 1989 року по січень 2020 року.
У задоволенні позовної вимоги про визнання недійсними договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю Торгова група «Інтерпап» від 15 грудня 2015 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М., зареєстрованого в реєстрі за №4777 - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що в частині позовної вимоги про встановлення факту спільного проживання позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог та доведено факт проживання однією сім`єю з відповідачем ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу у період з 1989 року по січень 2020 року, оскільки подані позивачем докази в достатній мірі підтверджують ведення ними спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, здійснення спільних витрат на утримання їх дітей, здобуття ними освіти, набуття сторонами житла та іншого майна, його ремонт, а також придбання майна та речей саме в інтересах сім`ї в зазначений період часу, а відтак, наявності взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, що відповідає фактичним обставинам справи.Отже, факт спільного проживання сторін у вказаний вище період часу підтверджується наявними у справі доказами, а саме: долученими фотокартками, де родина багато часу проводить разом, поясненнями свідка, письмовими доказами та іншими матеріалами справи у сукупності.Крім того, підтвердженням того, що ОСОБА_9 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю, є народження у них за цей час сина та дочки, у свідоцтвах про народження яких ОСОБА_3 записаний батьком. Відповідач ОСОБА_3 визнає позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстраціх шлюбу з ОСОБА_2 протягом вказаного періоду часу. В цій частині суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення цієї вимоги, оскільки вона є доведеною, а права та законні інтереси позивача підлягають судовому захисту, оскільки від встановлення факту, що має юридичне значення для позивача, залежить вирішення її мацнових прав. Відмовляючиу задовленні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства, то суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала доказів того, що оспорюваний правочин не відповідає вимогам чинного на час його укладення цивільного законодавства, позивачем не надано належних доказів на підтвердження свого порушеного права, оскільки право власності на 10% частки у статутному капіталі ТОВ Торгова група «Інтерпап» на той момент належало ОСОБА_3 , з моменту внесення грошових коштів до статутного капіталу господарського товариства вони є власністю самого товариства, зазначені спільні кошти (майно) подружжя втрачають ознаки об`єкта спільної сумісної власності подружжя, доводи позивача про те, що вказаний договір був укладений без її згоди, не можуть бути підставою для визнання договору недійсним, оскільки власник у межах, встановлених законом, має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном.

В апеляційній скарзіОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у визнанні недійсним договору купівлі-продажу частки - скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким цю вимогу задовольнити. 

Апеляційна скарга мотивована тим, що06.04.2021 р. під час судового засідання стало відомо, що ОСОБА_4  не було сплачено грошові кошти за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі, таким чином, вище вказаний договір не був спрямований на фактична настання наслідків, тому що продавець передав частку у статутному капіталі, а покупець реально не сплатив грошові кошти. Також ОСОБА_3  було зазначено, що він не мав на меті отримувати плату за частку у статутному капіталі, що він навмисно приховав факт укладення правочину перед  ОСОБА_5   ОСОБА_3  знав, що ОСОБА_5  не буде згоден з безоплатною передачею частки у статутному договорі та з укладенням спірного договору. Вважає, що договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі є недійсним правочином. У рішенні Конституційного Суду України №17-рп/2012 від 19.09.2012 р. суд дійшов висновку, що статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об`єктом спільної сумісної власності, отже, частка, яка належала  ОСОБА_3 , знаходилася у спільній з ним сумісній власності, передача цієї частки без згоди позивача порушила її майнові права, в тому числі і право на отримання частини прибутку товариства.

Отже, предметом апеляційного перегляду є рішення суду першої інстанції в частинівідмови у позові про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю Торгова група «Інтерпап» від 15 грудня 2015 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М., зареєстрованого в реєстрі за №4777.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
       Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
       Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставинвбачається, щощо ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 13.12.1991 року (т.1 а.с. 5-7).
З копії паспорта ОСОБА_3 вбачається, що він був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 02.06.1995 року; 23.07.2018 року знятий з реєстрації, а 26.07.2018 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 (т.1 а.с.63-66).
У сторін під час перебування у фактичних шлюбних відносинах народилися спільні діти: син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та дочка ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження останніх, а також відмітками про народження дітей у паспортних документах їх батьків (т.1 а.с.6, 65, 67, 68).
На даний час сторони у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають окремо. 
Відповідач ОСОБА_3 перестав спільно проживати в одній квартирі з ОСОБА_2 з січня 2020 року, дані твердження протягом розгляду спростовані не були, переконливих доказів протилежного матеріали справи не містять.
Водночас, із матеріалів справи у їх сукупності та взаємному зв`язку вбачається, що з 1989 року по січень 2020 року позивач ОСОБА_2 і відповідач ОСОБА_3 перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживали однією сім`єю та вели спільне господарство, а також разом виховували дітей, у будь-якому іншому шлюбі за вказаний період часу сторони не перебували і це знайшло підтвердження протягом судового розгляду.
Звертаючись з цим позовом до суду, на підтвердження факту спільного проживання з відповідачем в період з 1989 року по січень 2020 року позивачем ОСОБА_2 надано фотокартки, зроблені в різний період часу (2006, 2007, 2013, 2014, 2015, 2017, 2018 роки), на яких зображені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як одна сім`я, у колі своїх дітей, у тому числі під час сімейних свят, спільного відпочинку членів родини тощо (т.1 а.с.80-86), які підтверджують той факт, що сторони у справі багато часу проводили разом і підтримували спілкування.
Також долучені інші докази, зокрема, які підтверджують, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 оплачували навчання свого сина ОСОБА_7 відповідно до договору від 31.08.2008 року (т.1 а.с.91-93), а також у подальшому здіснювали перерахування коштів та оплату його навчання в університеті за кордоном у 2011-2012 роках (т.1 а.с.87-90), забезпечували оплату навчання дочки ОСОБА_8 (т.1 а.с.94-100). Сторонами за спільні кошти було придбано житловий будинок загальною площею 408,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_5 , який згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 26.08.2008 року зареєстрованийна ОСОБА_2 (т.1 а.с.108-111). 
З пояснень сторін, наданих під час розгляду справи, вбачається, що в різний час вони мали у власності та своєму користуванні декілька транспортних засобів. Зокрема, автомобіль марки Toyota Rav4, 2004 року випуску, на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_2 від 19.08.2004 року був зареєстрований за ОСОБА_2 із зазначенням у свідоцтві, що ОСОБА_3 має право керувати даним транспортним засобом (т.1 а.с.107). 
У судовому засіданні ОСОБА_3 пояснив, що останнім часом вони проживали з ОСОБА_2 у квартирі за адресою АДРЕСА_2 , де спільними зусиллями зробили ремонт, закупили меблі та побутову техніку.
Також до суду надано документи, які свідчать про те, що за час перебування у фактичних шлюбних відносинах ними набуто нерухове та рухоме майно, а саме, за ОСОБА_2 зареєстрована на праві власності: квартира за адресою АДРЕСА_2 (т.1 а.с.101-102). 
Крім того, ОСОБА_3 був укладений договір пайової участі у фінансуванні будівництва від 21 грудня 2006 року, і як пояснив відповідач у судовому засіданні, ним та ОСОБА_2 за спільні кошти сімейного бюджету періодично вносилися платежі в оплату будівництва квартири, яку вони планували передати сину (т.1 а.с.103-106).
Також надано докази ведення підприємницької діяльності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (т.1 а.с.112-114, 115). З 1999 року по 2008 рік ОСОБА_2 працювала в ТОВ «Канц-Сервіс» на посаді бухгалтера, директором та учасником якого був ОСОБА_3 (т.1 а.с.128-130, 132-135). Крім того, вона була учасником відповідних підприємств, доходи в яких отримували разом з ОСОБА_3 для ведення спільних витрат, про що приймали спільні рішення. Так, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладалися різні договори купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ Торговий дім «Інтерпап», ТОВ «Аеропак», ТОВ «Канцоптторг», договори відступлення прав часток у статному капіталі ТОВ ТД «Інтерпап» (т.1 а.с.116,117,118,119,120,121,122-123,124-127), кошти на придбання яких витрачалися з їх спільного бюджету. 
Допитаний у суді першої інстанції свідок ОСОБА_11 , який працює в ТОВ Торгова група «Інтерпап», пояснив, що знайомий з ОСОБА_3 з 2004 року, коли той брав його на роботу і з того моменту працював з ним у товаристві. Приблизно в той час ОСОБА_3 познайомив його з ОСОБА_2 , як зі своєю дружиною, деталі їх перебування у зареєстрованому шлюбі чи без реєстрації свідок не уточнював. Завжди вважав їх чоловіком та дружиною, оскільки вони вели спільне господарство, жили однією сім`єю, до того ж, ОСОБА_2 часто бувала разом із працівниками товариства у відрядженнях, з`являлась на роботі з їх спільними дітьми, вони відпочивали разом, у робочому кабінеті ОСОБА_3 свідок бачив фотознімки сім`ї ОСОБА_3 і ОСОБА_2 разом з дітьми. Нерідко обговорювали з ним сімейні питання, своїх дітей та дружин. Під час спільних відряджень з ОСОБА_3 разом обирали подарунки для ОСОБА_2 та дітей. Також зазначив, що ОСОБА_3 та ОСОБА_9 довгий час спільно здійснювали підприємницьку діяльність саме як сімейний бізнес. З ОСОБА_4 свідок також знайомий з 2004 року, вона тоді працювала бухгалтером. ОСОБА_3 підтримував з ОСОБА_4 робочі відносини, на роботу та з роботи вони добирались окремо, ОСОБА_3 самостійно приїзджав на власному автомобілі, а ОСОБА_4 привозив на роботу водій, які неодноразово тим шляхом підвозив і свідка. Крім того ОСОБА_11 зазначив, що кожного року влітку вони з працівниками підприємства виїзджали на 3-4 дні на Азовське море на корпоративні відпочинки, зазвичай, працівники були без своїх дружин та чоловіків. У свою чергу, зазначив, що фото, які робилися на таких заходах, були невимушені та могли сторонніми особами сприйматись по-різному, оскільки в цей час вони святкували та розважались у своїй компанії, в якій добре знають один одного і поводилися розкуто.
Наведені покази свідка в цілому підтверджують доводи позивача ОСОБА_2 та пояснення ОСОБА_3 щодо їх спільного проживання в певний період часу як однієї сім`ї. Так само свідок не заперечив обставин спілкування ОСОБА_4 з ОСОБА_3 в умовах роботи. Обставини ведення останнім з ОСОБА_4 спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї свідком повідомлені не були, а на поставлені з цього приводу учасниками процесу питання свідок ці обставини заперечував.
При цьому, суд першої інстанції не взяв до уваги доводи сторони відповідача ОСОБА_4 про те, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження факту їх спільного проживання, і що запис батьками дітей, на її думку, не свідчить про фактичні шлюбні відносини між ними, та що відповідні доводи позивача та відповідача ОСОБА_3 є надуманими. Вказані доводи відповідача ОСОБА_4 та його представника повністю спростовуються наявними у справі доказами, які суд визнав достатніми, тобто такими,які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність підстав та обставин даної справи, які входять до предмета доказування, для задоволення позову в цій частині.
Надані ОСОБА_4 копії медичних документів суд першої інстанції оцінив критично, оскільки зазначення в бланках анкет/заяв таких документів сторін як чоловіка та дружини, що засвідчується підписами пацієнтів, не підміняє собою інших передбачених для підтвердження цього статусу офіційних документів, та самі по собі такі звернення до медичних установ не встановлюють конкретних юридичних фактів та не мають вирішального значення для вирішення даного спору (т.2 а.с. 245-247).
Крім того, вказані копії медичних документів, які містяться у справі, ніким офіційно не посвідчені, невідомо ким зроблений їх переклад, а отже не можуть вважатись достовірними доказами, на підставі яких можливо встановити дійсні обставини справи.
Так, заява і анкета складені російською мовою, призначені для подання в іноземну клініку (із тексту заяви вбачається, що країна клініки - Німеччина); не містять дати складання, а отже неможливо встановити час їх створення; не містять будь-яких відміток їх подання в клініку. В тексті заяви передбачається підпис лікаря, проте він відсутній.
Долучені відповідачем ОСОБА_4 до матеріалів справи копії фотокарток, що підтверджують проведення нею спільного часу з ОСОБА_3 , і які відповідач вважає підтвердженням спільного проживання з останнім, не спростовують позовних вимог у наведеній вище частині, а тому такі докази є непереконливими та недостатніми (т.2 а.с.248-254).
Натомість, доводи відповідача  ОСОБА_4  ґрунтуються на доказах, які підтверджують лише факт спільного проведення часу, тривалого спілкування, дозвілля, між тим є суперечливими щодо часу, з якого  ОСОБА_4  стверджує, що проживала з ОСОБА_3 . Разом із тим, фактичне проживання ще не є підставою для виникнення прав та обов`язків як подружжя.
Також самі по собі факти спільного відпочинку сторін, їх спільна присутність на святкуванні різного роду свят та заходів, корпоративів, проведення дозвілля тощо не можуть беззаперечно свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом указаного відповідачем періоду часу, зокрема, з 2006-2007 років, усталені відносини, які притаманні подружжю. Тобто, спільні поїздки, відпочинок, святкування, на які посилається відповідач ОСОБА_4 , не утворює склад сімейних правовідносин в розумінні положень ст.74 СК України, а тому не доводить її заперечень проти позовних вимог у даній справі.
Крім того, питання встановлення факту спільного проживання відповідача ОСОБА_4 з відповідачем ОСОБА_3 не є предметом розгляду даної справи.
Щодо позовної вимоги про визнаннянедійсним договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ Торгова група «Інтерпап» від 15 грудня 2015 року суд встановив наступне.
15 грудня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений оскаржуваний договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ Торгова група «Інтерпап», посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М., зареєстрований в реєстрі за №4777.
Відповідно до умов п.п.1,3,4 даного договору ОСОБА_3 (продавцець), учасник ТОВ Торгова група «Інтерпап», продав та передав у власність ОСОБА_4 (покупцю), а остання купила та прийняла у власність від продавця частку в статутному капіталі Товариства в розмірі 10 (десять) % статутного капіталу Товариства, що складає 560000 гривень. Право власності на частку статутного катіталу Товариства, що відчужується за даним договором, переходить до ОСОБА_4 з моменту нотаріального посвідчення даного договору. Згідно з установчим документом (статутом) Товариства, кірм ОСОБА_3 , учасником Товариства є ОСОБА_5 зазначений учасник відмовився від переважного права купівлі частки в статутному капіталі Товариства відповідно до протоколу загальних зборів учасників №02/12-15 від 02 грудня 2015 року (т.1 а.с.8-11, т.2 164-165).
Згідно з п.п.14, 16, 18 договору сторони підтвердили, що цей договір відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними у відповідності зі справжньою їхньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психологічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, вони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчать, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать їх особисті підписи на договорі. Нотаріусом роз`яснено сторонам положення чинного законодавства щодо порядку укладення договорів купівлі-продажу, підстав та наслідків визнання їх недійсними, зміст статей 147, 148, 203, 655-697 Цивільного кодексу України, статей 59-65, 74 Сімейного кодексу України, ст.173 Податкового кодексу України. Продавець в поданій ним заяві повідомив, що частка в статутному капіталі, яка є предметом цього договору, придбана (набута, внесена) ним не в шлюбі та не є спільною сіумісною власністю. Продавець в поданій нею заяві повідомила, що гроші, за які придбавається вищезазначена частка в статутному капіталі, набуті нею не в шлюбі та не є спільною сумісною власністю (т.2 а.с.165, 174, 175).
Звертаючись із даною позовною вимогою до суду, позивач посилається на те, що майно, яке було предметом спірного договору купівлі-продажу, а саме частка в розмірі 10% статутного капіталу товариства, належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і відповідач ОСОБА_3 при укладенні договору не отримав її письмової згоди на відчуження такої частки.
Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.
У зв`язку з цим, саме особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним, повинна довести наявність підстав, передбачених законом, за яких вона заперечує його дійсність.
Доводи сторони позивача про те, що договір купівлі-продажу від 15 грудня 2015 року укладено з порушенням норм чинного законодавства України з підстав, зазначених у позовній заяві, є юридично неспроможними та не знайшли свого обгрунтованого підтвердження належними та допустими доказами.
Доказів, які б свідчили, що оспорюваний правочин не відповідає вимогам чинного на час його укладення цивільного законодавства, позивач до суду теж не надав.
Встановлені судом фактичні обставини справи свідчать, що при вчиненні 15 грудня 2015 року правочину - договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі згаданого Товариства сторони мали повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі істотні умови цього договору. 
Разом із тим, позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження свого порушеного права, оскільки право власності на 10% частки в статутному капіталі ТОВ Торгова група «Інтерпап» на той момент належало ОСОБА_3 .
Так, підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя визначені ст.60 СК України. Зокрема, за змістом вказаних норм Кодексу майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Згідно зі ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Положеннями статті 165 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою (ч.1).
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч.2).
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч.3).
Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (ч.4).
Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення господарської діяльності.
За змістом ст.113 ЦК України та ч.1 Закону України «Про господарські товариства» (у редакції, що діяла на час укладання оскаржуваного договору) товариство з обмеженою відповідальністю належить до господарських товариств. Господарські товариства можуть набувати майнових та особистих немайнових прав.
Відповідно до ст.12 Закону України «Про господарські товариства» (у редакції на час існування правовідносин) товариство є власником: майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом.
Відповідно до ст.10 вказаного вище Закону та ст.116 ЦК України (у редакції на час існування правовідносин) учасники господарського товариства мають право здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, інших цінних паперів, що засвідчують його участь у товаристві, у порядку, встановленому законом.
Згідно з ч.1 ст.147 ЦК України та ч.1 ст.53 Закону (в редакціях, що діяли на час укладання спірного договору), учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства. Відчуження учасником товариства з обмеженою відповідальністю своєї частки (її частини) третім особам допускається, якщо інше не встановлено статутом товариства.
Виходячи зі змісту ч.2 та ч.3 ст.61 СК України, якщо вклад до статутного капіталу господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім`ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів. 
З урахуванням аналізу наведених норм законодавства, суд першлї інстанції дійшов висновку, що з моменту внесення грошових коштів до статутного капіталу господарського товариства вони є власністю самого товариства, зазначені спільні кошти (майно) поружжя втрачають ознаки об`єкта спільної сумісної власності подружжя.
Право на компенсацію вартості частини коштів виникає в іншого з подружжя лише щодо спільних коштів, а не статутного капіталу, при цьому лише в тому разі, коли спільні кошти всупереч ст.65 СК України були використані одним із подружжя саме для внесення вкладу до статутного капіталу.
Подальше розпорядження учасником товариства його часткою в статутному капіталі з огляду на вказані положення є суб`єктивним корпоративним правом такого учасника й відчуження ним на власний розсуд частки в статутному капіталі не може вважатися використанням (відчуженням) спільного майна подружжя проти волі іншого з подружжя та не в інтересах сім`ї.
Проте, ані позивачем ОСОБА_2 , як особою, яка не була стороною договору, ані її представником не доведено суду, які саме її права чи законні інтереси були порушені оспорюваним правочином. Посилання ОСОБА_2 в позові на ті обставини, що вказаний договір був укладений без її згоди не може бути підставою для визнання договору недійсним, так як власник у межах, встановлених законом, має право володіти користуватися і розпоряджатися належним йому майном.
Доводи позивача щодо застосування до спірних правовідносин висновків рішення Конституційного Суду України №17-рп/2012 від 19.09.2012 року щодо офіційного тлумачення ч.1 ст.61 СК України суд вважає недоречними, оскільки в даній справі не вирішується питання щодо належності певного майна сторін до спільної сумісної власності подружжя, та ці питання є предметом окремого судового розгляду.
Інших переконливих аргументів стороною позивача протягом розгляду справи не наведено, відомостей та належних і допустимих доказів для протилежних висновків суду не представлено.
Відтак, правові підстави для задоволення позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 15 грудня 2015 року, за наведеного стороною позивача обґрунтування відсутні.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). 
При розгляді справи не було встановлено факт повного розрахунку у спірному договорі купівлі-продажу частки в статутному капіталі, так як відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні стверджував, що в дійсності між сторонами відбулося дарування частки статутного капіталу, а не його продаж. ОСОБА_3 зробив це з метою позбавлення права іншого учасника ОСОБА_5 на збільшення розміру його частки у статутному капіталі. ОСОБА_5 був проти безоплатної передачі частки у статутному капіталі ТОВ Торгова група «Інтерпап» ОСОБА_4 . Представник ОСОБА_4 в судовому засіданні проти цього факту заперечень не надав.
У цьому випадку належним способом захисту порушеного права є звернення з позовом про визнання правочину удаваним та застосування до нього наслідків удаваного правочину.Позивач ОСОБА_2 просила визнати спірний договір недійсним з інших підстав, тому при вирішенні питання недійсності правочину суд не може вийти за межі позовних вимог позивача та задовольнити позов у цій частині.
Апеляційний суд у складі колегії суддів, виходячи з меж апеляційного оскарження, не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині вирішення вимоги провизнаннянедійсним договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі товариства, виходячи з наступного. 

Предметом даного спору є визнання недійсним договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю. 
Згідно ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Згідно ч. 4. ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 

Згідно п.п.8.1. - 8.12. постанови Великої Палати Верховного Суду у справі  № 916/2813/18 від 29.06.2021 рокущодо юрисдикції спору, то критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Справи, що належать до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України, за змістом пунктів 3, 4, 15 частини першої якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, у тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах; й інші справи у спорах між суб`єктами господарювання. Натомість відповідно до положень статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Аналізуючи положення пункту 4 частини першої статті 20 ГПК України, Велика Палата Верховного Суду в пункті 37 постанови від 03.11.2020 у справі N 922/88/20 (провадження N 12-59гс20) дійшла висновку, що справи в спорах щодо правочинів незалежно від їх суб`єктного складу, що стосуються акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав у юридичній особі, підлягають розгляду господарськими судами. Винятком є спори щодо таких дій, спрямованих на набуття, зміну або припинення сімейних і спадкових прав та обов`язків, які мають вирішуватися в порядку цивільного судочинства. Відповідно до частини першої статті 2 СК України цей Кодекс регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. Згідно із частиною першою статті 9 СК України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Відповідно до частин перших статті 14 та 15 СК України сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. Сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що ознакою сімейних прав і обов`язків є їх тісний зв`язок з відповідним носієм, що зумовлює неможливість їх передання (перекладення) іншій особі. Тобто носії таких прав та/або обов`язків можуть врегулювати свої відносини, пов`язані з їх реалізацією та/або виконанням, за домовленістю, зокрема, шляхом укладення договору, про який йдеться в статті 9 СК України, однак передати та/або перекласти зазначені права та/або обов`язки на іншу особу їх носії не можуть. Отже, зазначені норми права визначають правочин у сімейних правовідносинах як домовленість, зокрема, між подружжям, батьками та дітьми про врегулювання належних їм сімейних прав та обов`язків, які тісно пов`язані з їх особами та не можуть бути передані та/або перекладені на інших осіб. Спірним Договором не регулюються сімейні права та обов`язки між подружжям, батьками та дітьми, а тому цей правочин не є правочином у сімейних правовідносинах. Посилання позивача на невідповідність Договору нормам статей 60, 61, 63 СК України не свідчить про його укладення в сімейних правовідносинах. Норми зазначених статей регулюють відносини реалізації подружжям права спільної сумісної власності, яке передбачене статтями 368-372 ЦК України. Право власності не належить до сімейних прав, а суб`єктами права власності можуть бути фізичні особи, у тому числі ті, які не перебувають у сімейних правовідносинах, юридичні особи, держава, територіальні громади тощо. Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що справа в спорі про визнання недійсним укладеного одним з подружжя без згоди іншого з подружжя договору щодо розпорядження часткою в статутному капіталі юридичної особи має розглядатися господарським судом відповідно до пункту 4 частини першої статті 20 ГПК України.
Таким чином, вбачається спір між сторонами, який не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

 З наведених підстав, рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі   ТОВ підлягає скасуванню, провадження у справі - закриттю.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2 368 ч.1, 374 ч.1 п.4, 377 ч.1, 255 ч.1 п.1, 256 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ, -   

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 - задовольнити частково.

       Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 06 квітня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсними договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю Торгова група «Інтерпап» від 15 грудня 2015 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М., зареєстрованого в реєстрі за №4777 - скасувати.

Провадження у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи:Товариство з обмеженою відповідальністю Торгова група «Інтерпап», ОСОБА_5 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю Торгова група «Інтерпап» від 15 грудня 2015 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М., зареєстрованого в реєстрі за №4777 - закрити.        

В іншій частині рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Роз`яснити позивачеві, що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
       
       Повний текст постанови складено 20 вересня 2021 року.

СУДДІ:                А. І. Дорош                 О. А. Лобов                 В. М. Триголов