КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

 

Єдиний унікальний номер справи № 361/4251/21                                         Головуючий у суді першої інстанції - Гридасова А.М.
Номер провадження № 22-ц/824/12610/2021                                          Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
 
ПОСТАНОВА
   ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 вересня 2021 року                                                                   м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді:           Яворського М.А.,
суддів:                              Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря  - Владімірової О.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «ІНГ Банк Україна», подану представником Чередніченком Максимом Миколайовичем, на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 01 червня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «ІНГ Банк Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Державного реєстратора Зазимської сільської ради Броварського району Київської області - Підіпригори Тетяни Василівни, Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на будинок, -
ВСТАНОВИВ:
У травні 2021 року представник АТ «ІНГ Банк України» - адвокат Чередніченко М.М. звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , Державного реєстратора Зазимської сільської ради Броварського району Київської області - Підіпригори Т.В., Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на будинок.
Так, позивач просив суд скасувати реєстрацію декларації про готовність об`єкта серія та номер КС18119302830, зареєстровану 16 грудня 2019 року Департаментом архітектурно-будівельної інспекції у Київській області; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 50407983 від 23 грудня 2019 року 11:18:04, прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно Зазимської сільської ради Броварського району Підіпригора Т.В., яким вирішено провести державну реєстрацію права власності на садовий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 ; припинити за ОСОБА_3 право власності на зазначений садовий будинок; стягнути з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати.
Одночасно з поданим позовом представником позивача - адвокатом Чередніченко М.М. була подана заява про забезпечення позову, відповідно до якої просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на садовий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Свої вимоги заявник мотивував тим, що реєстрація декларації про готовність об`єкта до експлуатації відбулась з метою ухилення від виконання рішення суду й заявник вважає, що існує велика ймовірність подальшої перереєстрації відповідачем ОСОБА_2 будинку чи вчинення відносно такого майна будь-яких інших правочинів, що призведуть до унеможливлення виконання судового рішення, а факт задоволення даної позовної заяви не призведе до поновлення прав позивача, оскільки земельна ділянка, на якій розміщений будинок, у такому випадку не зможе бути реалізована на прилюдних торгах і у позивача виникне необхідність повторно звертатись до суду щодо скасування реєстрації права власності на будинок за новим власником.
Адвокат Чередніченко М.М. вважає обраний вид забезпечення позову дієвим, оскільки у випадку задоволення позову, можливе рішення суду зможе захистити права позивача, а обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого порушення майнових прав відповідача ОСОБА_2 , адже арештоване майно фактично перебуває у користуванні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатись таким майном. 
Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 01 червня 2021 року у задоволенні заяви представника позивача АТ «ІНГ Банк Україна» - Чередніченка М.М. про забезпечення позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник АТ «ІНГ Банк Україна» - Чередніченко М.М. подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просив скасувати оскаржувану ухвалу та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити вимоги заяви АТ «ІНГ Банк Україна» та забезпечити позов шляхом накладення арешту на садовий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що основною метою подання позову по цій справі є скасування права власності на будинок за ОСОБА_3 , яка померла через 4 місяці після реєстрації права власності на такий будинок, а всі дії з оформлення майна вчиняв від її імені боржник ОСОБА_2 , й на думку апелянта реєстрація права власності за померлою ОСОБА_3 відбулась з метою уникнення боржником ОСОБА_2 цивільної відповідальності, не допустити звернення стягнення на будинок в рахунок погашення боргу ОСОБА_2 перед позивачем. Отже, майбутнє судове рішення повинно забезпечити ефективний захист прав позивача, що буде неможливо у разі відчуження будинку відповідачем на користь третіх осіб та призведе до необхідності звернення до суду з позовом до нового власника будинку.
Апелянт вважає хибним висновок суду щодо неможливості накладення арешту на майно, власником якого є ОСОБА_3 , оскільки остання померла, а одним із спадкоємців є відповідач у даній справі - боржник позивача ОСОБА_2 та оскільки будинок підлягає передачі спадкоємцю - на нього може бути накладено арешт.
Крім того, станом на день звернення до суду власником будинку значилась ОСОБА_3 , а на день подання апеляційної скарги вже ОСОБА_2 , що підтверджує позицію позивача про наявність ризиків подальшого відчуження будинку на користь третіх осіб.
Зазначає апелянт й про наявність наказу Міністерства юстиції України від 01 березня 2021 року №800/5, яким задоволено скаргу АТ «ІНГ Банк Україна» та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо державної реєстрації права приватної власності на земельну ділянку, на якій стоїть будинок, за ОСОБА_3 
08 вересня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_2 , відповідно до якого вказано, що ОСОБА_2 був власником земельної ділянки під кадастровим номером 3221287201:05:002:0176 та 20 листопада 2012 року на підставі відповідного договору дарування подарував її своїй матері - ОСОБА_3 .  Вказано, що нотаріус, який посвідчував договір дарування земельної ділянки, поставив на державному акті на землю відмітку про перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_3 . Таким чином, 20 листопада 2012 року земельна ділянка вибула із власності ОСОБА_2 . 
У відзиві також зазначено, що майже через три роки після відчуження земельної ділянки рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 28 січня 2014 року у справі №755/2115/13 було стягнуто борг з ОСОБА_2 на користь АТ «ІНГ Банк Україна». Вказане, на думку ОСОБА_2 , свідчить про те, що земельна ділянки вибула із власності ОСОБА_2 й щодо неї не могли бути вчинені дії щодо арешту чи продажу на торгах. 
Крім того, у відзиві також наголошують на тому, що позовні вимоги мають немайновий характер, а заходи забезпечення позову, про які просить позивач, є неспівмірними із заявленими вимогами. Також зазначено, що не було надано належних та допустимих доказів наявності загрози відчуження спірного майна, тобто наміру  відповідача ОСОБА_2 відчужити вказане майно.
Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_2 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
При апеляційному розгляді справи  представник позивача - АТ «ІНГ банк Україна» Чередніченко М.М. підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити.
Представник відповідача у справі ОСОБА_2 , адвокат Спасібухова О.Л., заперечила щодо доводів викладених в апеляційній скарзі та просила залишити її  без задоволення, а ухвалу суду залишити без задоволення, оскільки  висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального права та обставинам справи. Зокрема, позивач,  стверджуючи  про намір відповідача - ОСОБА_2   відчужити  отримане у спадщину нерухоме майно - садовий будинок АДРЕСА_1   належних та допустимих доказів не надав. Крім  того  земельна ділянка на якій розташований  зазначений садовий будинок перебуває під арештом, що розбить практично не можливим  відчуження вказаного будинку, оскільки зазначені об`єкти нерухомості є поєднаними та не роздільними.    
Відповідач ОСОБА_2 в судове засіданні не з`явився.    
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи що з`явилися на розгляд справи,  вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Так, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, мотивував своє рішення тим, що предметом позову у даній справі є позовні вимоги немайнового характеру та у разі задоволення позову рішення суду не підлягатиме примусовому виконанню, а тому незабезпечення позову, на думку суду першої інстанції, в обраний спосіб не ускладнить чи не унеможливить виконання рішення суду.
Крім того, судом першої інстанції також було зазначено, що обраний захід забезпечення позову не відповідає змісту порушеного, на думку позивача, права та не є співмірним із заявленими позовними вимогами. Також зазначено, що до заяви про забезпечення позову не було долучено належних і допустимих доказів, які мали підтвердити факт можливого відчуження об`єкта відповідача на дату звернення із цією заявою.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову відповідає з наступних підстав.
Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Відповідно до положень ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пункту 2 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 2 грудня 2006 року вказано, що вирішуючи   питання   щодо   застосування   певного   виду забезпечення позову, суди повинні виходити з того, що наведений у ч. 1 ст.152 ЦПК перелік видів такого забезпечення не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані   й інші його види, але з урахуванням обмежень, установлених ч. 4 зазначеної статті. Недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.
Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 2 грудня 2006 року, міститься роз`яснення, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Як зазначено в п. 4 Рішення Конституційного Суду від 31 травня 2011 року № 4-рп/2011, інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Разом з тим, у Кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від позивача забезпечити його вимогу заставою; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову.
У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Зі змісту поданої позовної заяви вбачається, що між сторонами справи виник спір щодо законності реєстрації за ОСОБА_3 права власності на спірний садовий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Так, в матеріалах справи міститься Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 15 квітня 2021 року, відповідно до якої садовий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований на праві приватної власності за ОСОБА_3 . Дата державної реєстрації - 20 грудня 2019 року. Підстава для державної реєстрації - декларація про готовність об`єкта (а.с.25-26).
Судом також встановлено, що відповідно до довідки приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Палагути Л.О. від 18 листопада 2020 року вбачається, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та спадкоємцем за законом станом на 18 листопада 2020 року є її син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який подав заяву про прийняття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.68). 
Також в матеріалах справи міститься Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 30 червня 2021 року, відповідно до якої  садовий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований на праві приватної власності за ОСОБА_2 . Дата державної реєстрації - 24 травня 2021 року. Підстава для державної реєстрації - свідоцтво про право на спадщину (а.с.75-76).
З аналізу матеріалів цивільної справи вбачається, що позивачем АТ «ІНГ Банк Україна» не було надано належних і допустимих доказів того, що відповідач по справі ОСОБА_2 вчиняє дії, спрямовані на відчуження спірного об`єкта нерухомого майна.
Оформлення ОСОБА_2 права власності на садовий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у порядку спадкування не можна розцінювати як вчинення дій, спрямованих на відчуження об`єкта спірного нерухомого майна, оскільки вказані дії свідчать про реалізацію ОСОБА_2 своїх прав, як спадкоємця, щодо оформлення своїх прав на спадщину, отриману після смерті ОСОБА_3 .
Разом з тим, як вбачається із договору дарування земельної ділянки від 20 листопада 2012 року, укладеного між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдаровувана), дарувальник подарував, а обдаровувана прийняла в дар належну дарувальнику на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану на території села Рожни, Броварського району, Київської області,, цільове призначення якої: для ведення індивідуального садівництва, (кадастровий номер земельної ділянки 3221287201:05:002:0176) (а.с.122-123).
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 28 січня 2014 року у справі №755/2115/13 було задоволено позовні вимоги ПАТ «ІНГ Банк Україна» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором іпотечного кредиту (а.с.126-129).
Вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_2 відчужив земельну ділянку на користь ОСОБА_3 задовго до ухваленого рішення про стягнення з нього заборгованості за договором іпотечного кредиту.   
Крім того, учасниками по справі визнається той факт, що на земельну ділянку, розташовану на території села Рожни, Броварського району, Київської області,, цільове призначення якої: для ведення індивідуального садівництва, (кадастровий номер земельної ділянки 3221287201:05:002:0176) накладено арешт, що фактично свідчить про неможливість реалізації вказаного житлового будинку   до часу зняття арешту із вказаної земельної ділянки.
Відповідно до частин першої та другої статті 377 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).
Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.
Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості.
Зазначений правовий висновок міститься в постанові Касаційного Цивільного Суду в складі Верховного Суду №364/515/19 від 26 грудня 2019 року. 
Враховуючи вищевикладені обставини, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції правомірно відмовив АТ «ІНГ Банк Україна» у задоволенні заяви про забезпечення позову у спосіб запропонований позивачем у справі. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим в розумінні ст.263 ЦПК України, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про залишення без змін ухвали суду першої інстанції та відсутності підстав для задоволення апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375,  381-384 ЦПК України, апеляційний суд, - 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ІНГ Банк Україна», подану представником Чередніченком Максимом Миколайовичем, залишити без задоволення.
Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 01 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повне судове рішення складено 10 вересня 2021 року.
 
Головуючий суддя :                                                        М.А.Яворський
Судді:                                                                                Т.Ц.Кашперська
                                                                                         В.О. Фінагеєв