УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/12881/20 Головуючий у 1-й інст. Зосименко О. М. 
Категорія 31 Доповідач Трояновська  Г. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С. 
суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І., 
з участю секретаря судового засідання Ляшук М.В., 
                               
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 295/12881/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Слівінська О.Б. про визнання недійсним договору дарування
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 06 травня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Зосименка О.М. у м. Житомирі,
в с т а н о в и в :

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом та просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 . 
В обґрунтування позовних вимог зазначила, 30.01.2018 між нею та ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 . Вказала, що мала намір укласти договір довічного утримання, а не договір дарування, оскільки іншого житла у неї не має, при укладанні договору було узгоджено, що відповідач повинен надати їй житло для проживання і утримувати її; уклала для себе невигідну угоду внаслідок помилки та похилого віку, продовжує проживати у квартирі, сплачує комунальні платежі. Зазначила, що на час укладення договору вона тяжко хворіла, неодноразово лежала у лікарні та має хронічні невиліковні хвороби. Виходячи із наведеного, посилаючись на положення ст. 229 ЦК України, просила задовольнити її позовні вимоги.
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 06 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зокрема зазначає, що судом невірно визначено характер правовідносин, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення. Вказує, що укладаючи із відповідачем оспорюваний договір вона обгрунтовано сподівалася на виникнення спільних прав та обов`язків, так як потребувала стороннього нагляду та уваги з боку ОСОБА_2 та його родини через похилий вік. ОСОБА_1 вказує, що домовилась із відповідачем про подальше проживання у належній їй квартирі, яка є її єдиним житлом. Зосереджує увагу на тому, що суд першої інстанції неналежним чином оцінив наявність судового рішення від 14.02.2017 у справі № 295/6129/16, яким спадковий договір від 8.04.2014 між нею та іншим набувачем було розірвано через невиконання його умов, а тому укладаючи оспорюваний договір поставила умови про подальше проживання у квартирі, вважаючи, що наступлять такі ж правові наслідки як і при наявності спадкового договору. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. 
Представник позивача адвокат Васинчук С.М., який діє на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги, доводи апеляційної скарги підтримав, надав пояснення аналогічні викладеному в апеляційній скарзі. 
Відповідач ОСОБА_2 направив до апеляційного суду заяву, в якій просив проводити судовий розгляд без його участі, в задоволенні апеляційної скарги просив відмовити, а рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.
Третя особа – приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Слівінська О.Б. повідомлена про час та місце розгляду справи засобами електронного зв`язку.
Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам не відповідає.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК України).
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Згідно пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України 
від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229–233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.
Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Не є істотною помилка в мотивах правочину, тобто, в причинах, які спонукали до його укладення, крім випадків, встановлених законом.
У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16 зроблено висновок, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість заповіту чи договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції вказав, що не вбачає підстав для задоволення позову, оскільки не встановлено ні помилки зі сторони дарувальника при укладанні договору дарування, ні відсутності волевиявлення позивача на укладення саме такого правочину як договір дарування. Позивач розуміла природу правочину, права та обов`язки сторін. Факт залишення проживання дарувальника після укладення договору дарування у квартирі дійсно має місце, проте оскільки судом не встановлено помилки дарувальника та її волевиявлення щодо дарування, наявність й надалі проживання дарувальника в цій квартирі, не є підставою для задоволення позову про оскарження правочину у сукупності обставин встановлених судом за ст.203 та 229, 230, 717 ЦК України.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Із матеріалів справи вбачається, що згідно нотаріально посвідченого договору від 30.01.2018 року ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 , який є їй племінником, квартиру АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві власності (а.с. 8, 9).
Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 має ряд хронічних захворювань та, маючи похилий вік, по стану здоров`я вона потребує постійного стороннього догляду (а.с. 17-33). 
Встановлено, що спірна квартира була і є єдиним житлом позивача та після укладення оспорюваного договору дарування позивач продовжує проживати у спірній квартирі, а також несе витрати на її утримання та оплату комунальних послуг (а.с. 34-42).
Дослідивши належним чином докази, подані сторонами, встановивши обставини справи, з`ясувавши, що спірна квартира була єдиним житлом ОСОБА_1 , іншого житла вона не мала, продовжує після укладення договору дарування проживати у вказаному житловому приміщенні, а фактичної передачі квартири не відбувалося, враховуючи похилий вік і стан здоров`я позивачки на час укладення оспорюваного договору, потребу у сторонньому догляді та матеріальній допомозі, колегія суддів приходить до висновку, що укладаючи оспорюваний договір дарування квартири, ОСОБА_1 помилялась щодо правової природи цього правочину, прав та обов`язків, що є підставою для визнання договору недійсним.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд, що викладені у постанові від 29 червня 2021 року, справа № 456/1379/19.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач та її представник не надали суду належних, в розумінні ст. 77 ЦПК України, доказів на підтвердження того, що при укладенні договору дарування будинку позивач помилялася щодо природи цього правочину і що ця помилка має істотне значення.
Колегія суддів ставиться критично до висновку суду першої інстанції про те, що позивач мала досвід щодо розпорядження квартирою в обмін на її утримання, про що свідчить судове рішення від 14.02.2017 року у справі №295/6129/16-ц, яким спадковий договір, укладений 08.04.2014 року між позивачем та набувачем (не відповідачем у даній справі) було розірвано через незабезпечення її ліками, продуктами харчування, тому укладаючи оспорюваний договір дарування здійснила розпорядження квартирою не вперше, і після роз`яснення нотаріусом всіх правових наслідків договору дарування та його відмінності від інших правочинів, намірів своїх не змінила та повідомила, що договір укладає не внаслідок тяжкої обставини, та не приховує іншого правочину, оскільки навпаки зазначене підтверджує доводи позивача саме про те, що вона  потребувала стороннього догляду, лікування, матеріальної допомоги та укладаючи оспорюваний договір дарування квартири помилялась щодо правової природи цього правочину, прав та обов`язків.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
З наведених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає обставинам справи та вимогам закону і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.
Відповідно до положень п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача. 
А тому з ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 2102 грн. 00 коп. судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги (840,80+1261,20).
Оскільки ОСОБА_1 при подачі позову сплатила суму судового збору у більшому розмірі ніж вимагається законом за подання такого позову (сплачено 2128,68грн. замість 840,80), то вона має право звернутись до місцевого суду із заявою про повернення зайво сплаченого судового збору в порядку, передбаченому ст. 7 Закону України «Про судовий збір».
Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 06 травня 2021 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 30 січня 2018 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Слівінською О.Б.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2102 грн. 00 коп. судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 22.07.2021.

Головуючий Судді