Постанова
Іменем України
 
18 серпня 2021 року
м. Київ
 
справа № 263/9200/19
провадження № 61-2294св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Маріупольська міська рада Донецької області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Маріупольської міської ради Донецької області на рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 14 листопада 2019 року у складі судді Чеботаренко О. Л. та постанову Одеського апеляційного суду від 22 грудня 
2020 року в складі колегії суддів: Дрішлюка А. І., Громіка Р. Д., 
Драгомерецького М. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом 
до Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права 
на земельну частку (пай) у порядку спадкування за законом.
 
Обґрунтовуючи вимоги, позивач зазначала, що відповідно до розпорядження Красноокнянської районної державної адміністрації від 12 лютого 1997 року
 
№ 40 ОСОБА_2 була виділена земельна частка (пай) розміром 
5,60 умовних кадастрових гектарів із земель КСП «Україна» Феодосієвської сільської ради Красноокнянського району Одеської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та видано сертифікат на право на частку (пай) серії ОД № 0082608, зареєстрований у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) від 14 лютого 1997 року за № 91.
 
Оригінал цього сертифіката було втрачено, про що було дано оголошення 
в газеті.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Після її смерті відкрилась спадщина на право на земельну частку (пай), єдиним спадкоємцем усього майна є дочка спадкодавця - ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України, оскільки проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджено спадковою справою № 115/2018. 
 
Нотаріус відмовив ОСОБА_1 у видачі свідоцтва на право на спадщину 
за законом на земельну частку (пай) у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, а саме сертифіката на право на частку (пай). 
 
08 листопада 2018 року позивач звернулась до Красноокнянської районної державної адміністрації із заявою видачу дубліката втраченого сертифіката, проте їй було відмовлено та роз`яснено, що районна державна адміністрація 
не має можливості видати дублікат, тому необхідно звернутись до суду. 
 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила визнати за нею право 
на земельну частку (пай) згідно із сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0082608, виданим на підставі розпорядження Красноокнянської районної державної адміністрації від 12 лютого 1997 року № 40, про виділення земельної ділянки розміром 5,60 умовних кадастрових гектарів із земель КСП «Україна» Феодосієвської сільської ради Красноокнянського району Одеської області, що раніше належала ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області 
від 24 жовтня 2019 року справу передано за підсудністю до Красноокнянського районного суду Одеської області. 
 
Рішенням Красноокнянського районного суду Одеської області від 14 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду 
від 22 грудня 2020 року, позов задоволено.
 
Визнано право власності ОСОБА_1 у порядку спадкування за законом 
на земельну частку (пай) розміром 5,60 умовних кадастрових гектарів із земель 
КСП «Україна» Федосіївської сільської ради Красноокнянського району Одеської області вартістю 141 631,11 грн, що належала ОСОБА_3 , яка померла 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0082608, зареєстрованого 14 лютого 1997 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 91; роз`яснено про необхідність державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач згідно зі статтями 1223, 1225 ЦК України є спадкоємцем за законом, і, враховуючи відсутність інших осіб, які претендували б на спадкове майно у вигляді сертифіката на земельну частку (пай), має право на спадкування, проте відсутність оригіналу правовстановлюючого документа, а саме сертифіката на право на земельну частку (пай), унеможливлює видачу нотаріусом свідоцтва про право 
на спадщину на зазначене спадкове майно. 
 
Аргументи учасників справи
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені доводи
 
У лютому 2021 року Маріупольська міська рада Донецької області подала 
до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просить скасувати рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 14 листопада 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року і передати справу на новий розгляд.
 
У касаційній скарзі Маріупольська міська рада Донецької області як на підставу для скасування прийнятих у справі судових рішень посилається на те, що суди застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження 14-61цс18), та у постановах Верховного Суду від 01 грудня 2020 року у справі 
№ 363/3588/18 (провадження 61-20687св19), від 05 червня 2020 року у справі 
№ 750/146/17 (провадження № 61-46040св18).
 
Особа, яка подає касаційну скаргу, зазначає, що позов подано до неналежного відповідача, оскільки спірна земельна ділянка розташована в межах Феодосіївської сільської ради Красноокнянського району Одеської області, 
у зв`язку з чим належним відповідачем у справі буде саме Феодосіївська сільська рада.

Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу 
до касаційного суду не направили.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження у справі № 263/9200/19, витребувано справу із Красноокнянського районного суду Одеської області.
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 серпня 2021 року справу призначено 
до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в складі колегії з п`яти суддів.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суд встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Маріуполі померла ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилась спадщина у вигляді права на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського господарства згідно 
з сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0082608 
у КСП «Україна» Феодосієвської сільської ради Красноокнянського району Одеської області площею 5,60 умовних кадастрових гектари, виданого відповідно до розпорядження Красноокнянської районної державної адміністрації від 12 лютого 1997 року, зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 14 лютого 1997 року за № 91. 
 
Спадкоємцем ОСОБА_3 є її дочка ОСОБА_1 , позивач у справі, яка прийняла спадщину шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
 
Відомостей про існування інших спадкоємців або осіб, які відповідно до статті 1241 ЦК України мають право на обов`язкову частку у спадщині після 
ОСОБА_3 , у спадковій справі немає.
 
22 серпня 2018 року позивач - дочка ОСОБА_3 та її єдина спадкоємиця, звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після 
її смерті. 
 
Постановою приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бедненко С. В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії
від 11 жовтня 2018 року за вихідним номером 1354 відмовлено ОСОБА_1 
  
у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0082608 у зв`язку з відсутністю сертифіката на цю земельну частку (пай).
 
Вказаний сертифікат було загублено, про що в газеті «Оголошення без посередників» (№ 43 (377) від 06 листопада 2018 року розміщено відповідне оголошення.
 
Заперечуючи проти позову, Маріупольська міська рада посилалась на те, 
що вона не є належним відповідачем у цій справі, оскільки здійснює свої повноваження лише у межах м. Маріуполя, а земельна ділянка виділялась 
із земель КСП «Україна» Федосіївської сільської ради Красноокнянської району Одеської області.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частин першої, другої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства 
є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, а саме рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної

інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права 
чи порушення норм процесуального права.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню 
з огляду на таке. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, він застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Правила статті 1277 ЦК України про відумерле майно застосовуються також до спадщини, від дня відкриття якої до набрання чинності цим Кодексом спливло не менше одного року.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі 
і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 671/22/19 (провадження 
№ 61-9511сво19) викладено висновок, що «за загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Проте із загального правила про застосування актів цивільного законодавства до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ними чинності абзацом 2 пункту 5 Прикінцевих пунктом передбачається виняток. 
У ЦК УРСР законодавець, на відміну від ЦК України та існування конструкції «відумерлої спадщини», передбачав автоматичний перехід спадщини за правом спадкоємства до держави. Будь-яких дій щодо прийняття спадщини держава не здійснювала. Держава при існуванні юридичних фактів, визначених пунктами 
1-5 частини першої статті 555 ЦК УРСР, завжди приймала спадщину і не могла від неї відмовитися. Оскільки держава не мала права відмовитися від прийняття спадщини, то у випадку, коли спадкоємці за законом або за заповітом не прийняли спадщину або відмовилися від спадщини, спадщина вважалася

прийнятою державою. З урахуванням того, що в частині першій статті 555 ЦК УРСР закріплювався автоматичний перехід спадщини до держави, та існував строк шість місяців для прийняття спадщини іншими спадкоємцями, то абзац 
2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України може застосовуватися тільки, якщо спадщина відкрилась після 01 липня 2003 року, проте не була прийнята ніким зі спадкоємців, що мали право спадкування відповідно до норм ЦК УРСР. Тому однорічний строк, який встановлений частиною другою статті 1277 ЦК України та в абзаці 2 пункту 5 Прикінцевих 
та перехідних положень ЦК України, може підлягати обчисленню, починаючи 
не раніше 01 липня 2003 року».
 
Отже, до спадщини, яка відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , застосуванню підлягають норми ЦК УРСР.
 
Частиною першою статті 555 ЦК УРСР встановлено, що спадкове майно 
за правом спадкоємства переходить до держави, якщо: спадкодавець все майно  або частину його заповідав державі; у спадкодавця немає спадкоємців 
ні за законом, ні за заповітом; всі спадкоємці відмовились від спадщини; 
всі спадкоємці позбавлені права  спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу); 
ні один із спадкоємців не прийняв спадщини.
 
У справах про спадкування щодо спадщини, яка відкрилася до 01 липня 
2003 року, належним відповідачем є спадкоємці (спадкоємець), які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є держава в особі уповноваженого органу.
 
Звертаючись до суду з позовом про визнання права на земельну частку (пай) 
у порядку спадкування за законом після ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 визначила відповідачем Маріупольську міську раду Донецької області.
 
Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі 
у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним

відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі 
№ 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) викладено висновок, 
що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється у порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».
 
За таких обставин висновки судів першої та апеляційної інстанцій 
про задоволення позову є помилковими, в в задоволенні позовних вимог 
ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради Донецької області слід відмовити у зв`язку з неналежним суб`єктним складом відповідачів.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, то рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
 
Згідно з частинами першою-третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення 
у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни

рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
Отже, прийняті у справі рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають скасуванню з ухваленням рішення про відмову в позові 
з наведених вище підстав.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної 
чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
З огляду на те що суд касаційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду й у позові відмовив, відшкодуванню за рахунок ОСОБА_1 підлягають судові витрати, понесені Маріупольською міською радою у зв`язку з поданням апеляційної скарги в розмірі 2 124,46 грн та у зв`язку з поданням касаційної скарги в розмірі 7 684,00 грн, а всього на суму 
9 808,46 грн.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Маріупольської міської ради Донецької області задовольнити частково.
 
Рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 14 листопада 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року скасувати.
 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права на земельну частку (пай) у порядку спадкування за законом відмовити.
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Маріупольської міської ради Донецької області на відшкодування судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг, 9 808,46 грн.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий    Судді:	М. Є. Червинська   С. Ю. Бурлаков   А. Ю. Зайцев   Є. В. Коротенко	
 	  В. М. Коротун