КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 362/418/21                                                                        Головуючий у суді І інстанції Марчук О.Л.
Провадження № 22-ц/824/8061/2021                                           Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
30 червня 2021 року                                                                    м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 7 квітня 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність органу державної виконавчої служби та зобов`язання вчинити дії, заінтересовані особи: Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_2 ,
 
в с т а н о в и в:
 
У січні 2021 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Демиденко Л.В. звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність органу державної виконавчої служби та зобов`язання вчинити дії, обґрунтовуючи її тим, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області (далі - ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області) перебувало виконавче провадження № 49692938, відкрите 22 грудня 2015 року на підставі виконавчого листа № 362/2420/14-ц, виданого 1 грудня 2015 року Васильківським міськрайонним судом Київської області про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 боргу за договором позики у розмірі 3 097 644 грн та судових витрат. 
У межах даного виконавчого провадження відділом були винесені постанови про арешт майна і грошових коштів боржника, а 18 травня 2018 року - постанова про повернення виконавчого листа стягувачу на підставі пункту 7 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» з правом його повторного пред`явлення до виконання. 
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 16 червня 2016 року було залишено без змін рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 серпня 2015 року, яким відмовлено у задоволенні позову про стягнення боргу за договором позики, а тому ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській областізобов`язаний був закінчити виконавче провадження і скасувати усі застосовані обтяження у вигляді арештів.
Посилаючись на те, що державні виконавці відділу не виконали вимог Закону України «Про виконавче провадження» в частині закінчення зазначеного виконавчого провадження із вчиненням відповідних дій щодо зняття арештів з майна і коштів боржника, а наявність такого обтяження позбавляє можливості останнього повноцінно реалізувати свої права як власника майна, заявник просив суд визнати протиправною бездіяльність органу державної виконавчої служби та зобов`язати його зняти арешти з майна і коштів боржника.
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 7 квітня 2021 року у задоволенні скарги відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що за відсутності в органі державної виконавчої служби фактичних даних про скасування рішення, на підставі якого був виданий виконавчий документ, державний виконавець не мав підстав для закінчення виконавчого провадження № 49692938 відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», а у даному виконавчому провадженні № 49692938 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 7 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з чим відсутні правові підстави для визнання протиправною бездіяльності органу державної виконавчої служби та його зобов`язання зняти арешти з майна і коштів боржника.
Окремо суд звернув увагу, що всупереч положенням статті 447, частини другої статті 451 ЦПК України скарга  ОСОБА_1 не містить конкретного визначеного державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, бездіяльність якої оскаржується, і, як наслідок вимоги скарги про визнання протиправної бездіяльності органу державної виконавчої служби, а не конкретного державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої службипрямо суперечить наведеним вимогам цивільного процесуального закону.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, заявник через представника - адвоката Чащевого Д.І. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Як на підставу своїх вимог заявник посилається на те, що ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області тільки 18 травня 2018 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 7 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», хоча на той момент виконавче провадження № 49692938 від 22 травня 2015 року мало бути закінчено відповідно пункту 5 частини першої статті 39 цього Закону України «Про виконавче провадження» (чинного на момент повернення виконавчого документа стягувачу) із одночасним зняттям арешту, накладеного на майно і грошові кошти ОСОБА_3 .
При цьому Законом України «Про виконавче провадження» чітко не передбачена процедура щодо повідомлення боржником державного виконавця про нововиявлене рішення суду, а стороною заявника зроблено все можливе для того, щоб вирішити дану ситуацію до подання скарги до суду, але у відділі ніяк не зреагували на відповідні листи та всупереч чинному законодавству державним виконавцем, який займався виконавчим провадженням № 49692938, не було вчинено дії щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження та зняття арешту, що свідчить про протиправну бездіяльність органу державної виконавчої службиі порушення конституційних прав заявника. Крім того, для того щоб не надавати суду недостовірну інформацію, в скарзі було вказано, про визнання протиправної бездіяльності органу державної виконавчої служби, а саме того виконавця, який на даний час займається виконавчим провадженням № 49692938 від 22 травня 2015 року, тоді як в законодавстві не йдеться про те, що потрібно вказувати прізвище, ім`я та по-батькові конкретного державного виконавця.
У відзиві на апеляційну скаргу ВПВР УЗПВР у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) проситьапеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Проте даний відзив не може бути прийнятий до апеляційного розгляду, оскільки не відповідає вимогам статті 360 ЦПК України, зокрема, до нього не додано доказів надсилання (надання) копії відзиву іншим учасникам справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасника справи, що з`явився в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів витребуваних судом першої інстанції матеріалів виконавчого провадження, що на виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 22 жовтня 2015 року у справі № 362/2420/14-ц Васильківським міськрайонним судом Київської області 1 грудня 2015 року було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 заборгованості за договором позики у розмірі 3 097 644 грн та 7 673,40 грн судового збору.
За заявою стягувача постановою старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області Шемета О.В. від 22 грудня 2015 року відкрито виконавче провадження № 49692938.
22 грудня 2015 року старшим державним виконавцем Шемета О.В. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року було скасовано рішення Апеляційного суду Київської області від 22 жовтня 2015 року, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 16 червня 2016 року рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 серпня 2015 року про відмову у задоволенні позову залишено без змін.
Постановою головного державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області Торбинської О.М. від 27 лютого 2018 року накладено арешт на грошові кошти боржника у банківських установах.
18 травня 2018 року головним державним виконавцем Торбинською О.М. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні № 49692938 на підставі пункту 7 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Встановлено, що представник боржника звернувся до органу державної виконавчої служби із заявою вих. № 30 від 20 березня 2020 року про зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 , до якої було додано копію ухвали Апеляційного суду Київської області від 16 червня 2016 року.
Листом № 10932/7 від 23 жовтня 2020 року за підписом начальника ВПВР УЗПВР у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), представнику боржника повідомлено про відсутність підстав для звільнення майна боржника з-під арешту та скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу у даному виконавчому провадженні.
Відповідно до положень статті 124, пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Вказане є складовою права на справедливий суд та однією із процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Відповідно до статті 447 ЦПК України, частини першої статті 19, частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 2 червня 2016 року сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Звертаючись до суду зі скаргою на бездіяльність органу державної виконавчої служби щодо закінчення виконавчого провадження та зняття арешту з майна та коштів боржника, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Демиденко Л.В. вказував на те, що незважаючи на повернення 18 травня 2018 рокувиконавчого листа № 362/2420/14-цстягувачу, у межах виконавчого провадження № 49692938 є чинними обтяження державних виконавців у вигляді накладених арештів на його майно і грошові кошти, хоча відповідні правові підстави відпали у зв`язку із скасування в касаційному порядку судового рішення, на підставі якого видавався виконавчий документ, а наявність обтяження позбавляє його можливості повноцінно реалізувати свої права як власника.
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 2 червня 2016 року (далі - Закон 1404-VIII) встановлено, що виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження з примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб).
Положеннями частини першої, другої та п`ятої статті 13 Закону № 1404-VIIIпередбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону. Постанова про зняття арешту виноситься виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених частиною четвертою статті 59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.
Частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до вимог частини першої, другої статті 56 Закону № 1404-VIII арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.
Статтею 37 Закону України «Про виконавче провадження» визначено підстави повернення виконавчого документу стягувачу. Зокрема, пунктом 7 частини першої статті 37 вказаного Закону № 1404-VIII визначено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо боржник - фізична особа чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.
Згідно із частиною третьою статті 37 Закону № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, стягувачу повертаються невикористані суми внесеного ним авансового внеску. На письмову вимогу стягувача виконавцем надається звіт про використання авансового внеску. У разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається.
Про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску виконавець виносить постанову. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону (частина четверта, п`ята статті 37 Закону № 1404-VIII).
Разом із тим, правові підстави закінчення виконавчого провадження визначаються статтею 39 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 2 червня 2016 року, пунктом 5 частини першої якої встановлено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
При цьому закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених статтею 39 вказаного Закону виключає можливість розпочати його знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
Отже, закінчення виконавчого провадження та повернення виконавчого документа стягувачу - це складові завершення виконавчого провадження, проте вони мають різну правову підставу і відповідно різні правові наслідки.
Частиною першою статті 40 Закону № 1404-VIII визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна (частина друга статті 40 Закону № 1404-VIII).
З матеріалів справи вбачається, що виконавче провадження № 49692938 було завершене 18 травня 2018 року на підставі пункту 7 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» шляхом повернення виконавчого документа стягувачу через не виявлення транспортного засобу боржника, розшук якого здійснювався поліцією, протягом року з дня оголошення розшуку, а іншого майна боржника, на яке може бути звернуто стягнення не встановлено. При цьому стягувач мав право у визначені законодавством строки повторно пред`явити виконавчий лист до виконання.
Враховуючи вищенаведені норми законодавства та обставини справи, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що державний виконавець ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській областіне мав повноважень щодо зняття арешту з майна боржника при винесені постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки вказаний механізм стосується лише тих випадків, коли відбувається повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, як це зазначено у частині першій статті 40 Закону України «Про виконавче провадження».
При цьому завершення виконавчого провадження на підставі пункту 7 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачає можливості зняття арешту з майна боржника, рішення Апеляційного суду Київської області від 22 жовтня 2015 року про стягнення заборгованості за договором позики набрало законної сили з моменту його ухвалення і виконано на той час не було, а дослідженням матеріалів виконавчого провадження установлено, що боржник не надавав державному виконавцю ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року та навіть не повідомляв про скасування рішення суду, на підставі якого було видано виконавчий лист.
Державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна (транспортних засобів), на яке може бути звернуто стягнення, оскільки відповідно до положень статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження не є закінченим. В даному випадку було прийнято постанову не про закінчення виконавчого провадження, а про повернення виконавчого листа стягувачу (стаття 37 вказаного Закону), а не суду.
Таким чином, при розгляді даної справи, судом першої інстанції правильно вказано про відсутність в оскаржуваній бездіяльності ВПВР УЗПВР у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) порушень вимог Закону України «Про виконавче провадження», адже за відсутності в органі державної виконавчої службифактичних даних про скасування рішення, на підставі якого був виданий виконавчий документ, державний виконавець не мав підстав для закінчення виконавчого провадження № 49692938 відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII, а у даному виконавчому провадженні № 49692938 на час звернення заявника державним виконавцем вже було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 7 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII.
Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 18 листопада 2020 рокув справі № 361/201/20, у постанові від 9 квітня 2020 року в справі № 732/1195/18, у постанові від 4 березня 2020 року в справі № 127/2-1421/09, у постанові від 18 грудня 2019 року в справі № 740/3240/18, у постанові від 17 січня 2018 року у справі № 910/8019/15-г та багато інших.
У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд першої інстанції обґрунтовано вважав безпідставними вимоги заявника про зобов`язання орган державної виконавчої служби винести постанову про закінчення виконавчого провадження, що вже є завершеним відповідної до іншої постанови, яка є чинною і не скасованою у встановленому законом порядку, а також зняти арешти з майна і коштів боржника, накладені відповідними постановами, оскільки вказані дії вчиняються державним виконавцем відповідно до норм статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», а суд не має права зобов`язувати виконавця до вчинення тих дій, які згідно із Законом № 1404-VII можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби, зокрема, винести постанову з підстав, передбачених пунктом 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».
Колегія суддів враховує той факт, що ухвалою суду касаційної інстанції від 27 квітня 2016 року було скасоване рішення апеляційного суду від 22 жовтня 2015 року, на виконання якого видавався виконавчий лист, що виконувався державним виконавцем в межах виконавчого провадження № 49692938, проте за встановлених обставин справи захист майнових прав заявника, як боржника у виконавчому провадженні, яке завершене відповідно до чинної постанови державного виконавця, є неможливим.
У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) вказано, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».
Зважаючи на викладене, надаючи оцінку обставинам, на які посилався ОСОБА_1 як на підставу вимог своєї скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що зняття арешту з майна і коштів боржника пов`язується саме із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу, а тому при розгляді заяв (вимог) представників заявника про закінчення виконавчого провадження та зняття арешту ВПВР УЗПВР у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)діяв в межах своїх повноважень та у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», вказаними рішеннями не порушено прав і свобод заявника.
Крім того, суд першої інстанції доречно звернув увагу на те, що за змістом положень статті 447 та частини другої статті 451 ЦПК України у справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути лише рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, проте всупереч наведеному скарга  ОСОБА_1 не містить конкретного визначеного державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, бездіяльність якої оскаржується, а відтак вимоги скарги про визнання протиправної бездіяльності саме органу державної виконавчої служби, а не конкретного державного виконавця або посадової особи органу державної виконавчої службиє юридично не спроможними.
Вказане відповідає роз`ясненням, що містяться у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах». 
Таким чином, встановивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку провідсутність підстав для задоволення скарги на бездіяльність органу державної виконавчої служби щодо закінчення виконавчого провадження та зняття арешту з майна та коштів боржника, а також зобов`язання вчинити дії щодо зняття застосованих обтяжень стосовно майна і коштів боржника.
Частинами першою, третьою статті 451 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам скарги на бездіяльність органу державної виконавчої служби та зобов`язання вчинити дії, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, тому колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та недостатніми для того, щоб бездіяльність органу державної виконавчої служби була визнана неправомірною, а накладені арешти скасовані, ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні скарги у даній справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстави для її скасування відсутні.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат відповідно до вимог статей 141, 382, 452 ЦПК України не проводиться.
Керуючись статтями 367- 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 7 квітня 2021 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                                            Н.В. Ігнатченко

Судді:                                                                                                       С.А. Голуб

                                                                                                                  Д.О. Таргоній