РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2021 року
м. Рівне

Справа № 559/318/21
Провадження № 22-ц/4815/998/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Гордійчук С.О.,
суддів: Хилевича С.В., Шимківа С.С.,
секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 ,
відповідач: Вербська сільська рада Дубенського району Рівненської області, 

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Рідченко М.В. на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 28 квітня 2021 року, ухвалене в складі судді Панчука М.В., у справі № 559/318/21,

в с т а н о в и в :
У лютому 2021 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Вербської сільської ради Дубенського району Рівненської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 28.03.2006 протоколом № 2 зборів засновників СВК "Верба" було вирішено питання щодо виділення майнового паю членам, які вийшли із СВК "Верба", зокрема для ОСОБА_1 виділено приміщення пилорами на залишкову вартість 3315,75 грн., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначає, що свідоцтво про право на майновий пай в СВК "Верба" не видавалося, а через ліквідацію останнього, в подальшому і отримання такого свідоцтва виявилося неможливим. Вказує, що з 01.04.2006 на підставі отриманих від СВК "Верба" документів вона відкрито, вільно та добросовісно користується зазначеним приміщенням, однак через припинення існування СВК "Верба" не може зареєструвати за собою право власності на вказане майно. 
Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 28 квітня 2021 року в позові ОСОБА_1 до Вербської сільської ради Дубенського району Рівненської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав для застосування положень статті 344 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин.
В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також вважаючи, що рішення прийнято без повного та всебічного з`ясування обставин справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, просить суд оскаржуване рішення скасувати та позовні вимоги задовольнити. 
Посилається на обставини, які були викладені нею в позовній заяві. Вважає, що вимоги законодавства щодо набуття права власності за набувальною давністю на спірне приміщення пилорами нею виконано в повному обсязі.
Зазначає, що суд першої інстанції безпідставного відмовив в позові, оскільки позов визнано відповідачем. 
У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач підтримує доводи останньої, просить рішення суду залишити скасувати, а апеляційну скаргу – задовольнити.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам судове рішення відповідає.
Протоколом № 2 від 28.03.2006 зборів засновників сільськогосподарського виробничого кооперативу "Верба" ОСОБА_1 виділено та передано згідно з актом приймання-передачі основних засобів від 01.04.2006, в рахунок майнового паю приміщення пилорами із залишковою вартістю 3315,75 грн.
На вказане приміщення пилорами ОСОБА_1 виготовлено технічних паспорт. 
Згідно довідки від 21.10.2020 № 696/02-25 Вербської сільської ради встановлено, що процедура розпаювання бувшого КСП "Україна", СВК "Верба" проводилася без участі представників сільської ради, документації по розпаюванню майна у сільську раду не передавалися, ОСОБА_1 дійсно працювала у СВК "Верба", однак будь-яких підтверджуючих даних щодо видачі їй свідоцтва про право на майновий пай в СВК "Верба" нема, правонаступників ліквідованого орієнтовно у 2006 році СВК "Верба" також немає, ОСОБА_1 відкрито володіє та користується приміщенням пилорами орієнтовно з 2006 року.
Порядок розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств був врегульований наказом Міністерства аграрної політики від 14 березня 2001 року № 62 «Про затвердження Порядку розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України від 04 квітня 2001 року за № 306/5496 (далі - Наказ), який втратив чинність 24 травня 2013 року на підставі наказу Міністерства аграрної політики та продовольства від 11 квітня 2013 року № 253 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких наказів», зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 25 квітня 2013 року за № 673/23205.
Вказаним Порядком передбачалося, що виділення майнових паїв у натурі окремим особам, які виявили бажання отримати свої майнові паї в індивідуальну власність, проводилося підприємством користувачем майна із переліку майна, виділеного на ці цілі.
При виділенні майна в натурі конкретному власнику підприємство-правонаступник (користувач) одночасно з підписанням акта приймання-передавання майна робило відмітку про виділення майна в натурі у свідоцтві про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства, що засвідчувалося підписом керівника підприємства та печаткою.
Згідно з пунктом 9 Порядку розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України від 14 березня 2001 року № 62 виділення зі складу пайового фонду майна в натурі окремим власникам чи групам власників за їх бажанням у процесі вирішення майнових питань здійснюється підприємством правонаступником на підставі рішення загальних зборів співвласників.
Так, пунктом 12 Порядку встановлено, що питання розподілу майна пайового фонду вирішується загальними зборами співвласників майнових паїв, які затверджують подані комісією пропозиції, після чого згідно з пунктом 15 Порядку таке майно виділяється підприємством правонаступником з оформленням акта приймання-передачі.
Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначені випадки оформлення права власності на нерухоме майно з видачею відповідного свідоцтва.
Згідно з листом Державної реєстраційної служби України від 06 червня 2014 року № 9299/05-15-14 «Щодо порядку оформлення прав власності на майно, виділене в натурі власникам майнових паїв членів колективних сільськогосподарських підприємств», підставою для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності є свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства з відміткою про виділення майна в натурі, що засвідчується підписом керівника підприємства та печаткою, та акт приймання-передавання майна, підписаний підприємством-правонаступником (користувачем).
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.
Такого висновку щодо застосування норми права дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).
У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 02.07.2020 року у справі № 201/18371/17, відповідно до якої при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не ґрунтується на жодній правовій підставі володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. При цьому тривалий час проживання, відкритість володіння, догляд та утримання майна не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав, передбачених статтею 344 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Оскільки предметом спору є право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства, положення статті 344 ЦК України на яку покликається позивач не може бути застосована як підстава для задоволення позову.
Отже, вирішуючи даний спір суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що отримання спірного приміщення у користування на підставі акту прийому-передачі, тобто підставне (титульне) заволодіння майном виключає можливість застосування до спірних правовідносин норми права, яка регулює набуття права власності за набувальної давності.
Доводи апеляційної скарги стосовно того, що відповідачем визнано позов, а тому суд першої інстанції безпідставного відмовив в позові, не заслуговують на увагу.
Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Окрім того, суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. 
Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку відсутні.
Наведене узгоджується з позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 588/1311/17.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються встановленими судами обставинами справи та наявними у матеріалах справи доказами.
Оскільки, апеляційна скарга залишається без задоволення, судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на позивача
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Рідченко М.В. залишити без задоволення.
Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 28 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 02 вересня 2021 року

Головуючий : Гордійчук С.О.
Судді : Хилевич С.В.
Шимків С.С.