Головуючий суду 1 інстанції - Посохов І.С.   
Доповідач -Луганська В.М. 

Справа № 428/2730/20
Провадження № 22-ц/810/507/21

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2021 року                                                  м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Луганської В.М.
суддів: Коновалової В.А., Назарової М.В.
за участю секретаря - Залюшного О.Г.
учасники справи:
позивач- ОСОБА_1 
відповідач – Комунальне некомерційне підприємство «Броварська багатопрофільна клінічна лікарня» Броварської районної ради Київської області та Броварської міської ради Київської області,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку, 
апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Броварська багатопрофільна клінічна лікарня» Броварської районної ради Київської області та Броварської міської ради Київської області
на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 березня 2021 року, ухвалене судом у складі судді Посохова І.С.,
за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Броварська багатопрофільна клінічна лікарня» Броварської районної ради Київської області та Броварської міської ради Київської області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:
25 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в обґрунтування яких зазначив, що 16 вересня 2019 року між позивачем та Комунальним некомерційним підприємством Броварська багатопрофільна клінічна лікарня Броварської районної ради Київської області та Броварської міської ради Київської області (далі – КНП «Броварська багатопрофільна клінічна лікарня» БРР БМР) укладено угоду № 3 про працевлаштування молодого спеціаліста на строк з 17 вересня 2019 року по 17 вересня 2022 року.
Наказом № 464-к від 16 вересня 2019 року позивача було прийнято на посаду сестри медичної (процедурної) підрозділу патології вагітних відділення Перинатальний центр. В установлені законом строки позивач приступив до виконання своїх посадових обов`язків, які виконував сумлінно, з додержанням трудової дисципліни та усіх вимог внутрішніх нормативно-правових актів.
У період з 25 листопада 2019 року по 04 грудня 2019 року позивач перебував у відпустці без збереження заробітної плати, попередньо повідомивши керівництво в особі керівника - ОСОБА_2 та інших співробітників відділу кадрів, юридичного відділу та бухгалтерії лікарні про свої наміри вступити на військову службу за контрактом протягом періоду відпустки. 
26 листопада позивач прибув до ІНФОРМАЦІЯ_1 , звідки за приписом військового комісара від 26 листопада 2019 року позивача направлено до військової частини НОМЕР_1 , де 28 листопада 2019 року останнього прийнято на військову службу за контрактом на посаду курсанта.
У подальшому позивач на робоче місце до КНП «Броварська багатопрофільна клінічна лікарня» БРР БМР не з`явився у зв`язку з перебуванням на військовій службі.
З метою оперативного донесення інформації до керівництва лікарні щодо обставин укладання контракту, зважаючи на тривалий час підготовки документів керівництвом військової частини, мати позивача – ОСОБА_3 05 грудня 2019 року з`явилась до відповідача для інформування та передачі відповідних документів щодо перебування позивача на військовій службі. Після отримання усної відмови у прийнятті документів, ОСОБА_3 засобом поштового зв`язку на адресу Лікарні направлено лист з доданими до нього заявою ОСОБА_1 про увільнення за ст. 119 КЗпП та копією контракту, який було отримано службовими особами відповідача наступного дня, тобто 06.12.2019, за довіреністю 05300.
19 грудня 2019 року після виготовлення у встановленому законом порядку витягу з наказу № 242 від 28.11.2019 року про зарахування до списків особового складу частини НОМЕР_1 , з метою інформування керівництва про необхідність здійснення заходів щодо виконання вимог, передбачених ч. 3 ст. 119 КЗпП, позивачем було направлено відповідачу листа, однак 06 січня 2020 року уповноважена службова особа відповідача відмовилась його приймати, про що вказано на сайті Укрпошти.
10 березня 2020 року, під час перебування у відпустці, ОСОБА_1 для з`ясування обставин затримки виплати заробітної плати з`явився до відповідача, де був повідомлений про те, що наказом № 29-к від 20.01.2020 року його звільнено з 05.12.2019 року. В той же день позивач отримав витяг з відповідного наказу, трудову книжку з відповідним записом та довідку про отриману заробітну плату. З тексту наказу № 29-к від 20.01.2020 вбачається, що підставою звільнення ОСОБА_1 є рапорт ст. акушерки відділення Перинатальний центр Махнач Т.Ю. , акт від 10.12.2019 та акт від 05.12.2019, тобто прогул (на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП).
Позивач вважає, що наказ про його звільнення з займаної посади є незаконним, просив суд визнати протиправним та скасувати наказ № 29-к від 20.01.2020 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади сестри медичної (процедурної) підрозділу патології вагітних відділення Перинатальний центр відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України, поновити позивача на зазначеній посаді, стягнути з КНП «Броварська багатопрофільна клінічна лікарня» БРР БМР на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 грудня 2019 року.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до КНП «Броварська багатопрофільна клінічна лікарня» БРР БМР задоволено.
Визнано протиправним та скасовано наказ директора КНП «Броварська багатопрофільна клінічна лікарня» БРР БМР № 29-к від 20.01.2020 року про звільнення ОСОБА_1 .
Поновлено ОСОБА_1 на роботі у КНП «Броварська багатопрофільна клінічна лікарня» БРР БМР на посаді сестри медичної (процедурної) підрозділу патології вагітних відділення «Перинатальний центр» з 05.12.2019 року.
Стягнуто з КНП «Броварська багатопрофільна клінічна лікарня» БРР БМР на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 05.12.2019 року по 19.03.2021 року, визначену без утримання податків та інших обов`язкових платежів, у сумі 71 806 грн.
Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 840,80 грн.
Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць допущено до негайного виконання.

Не погодившись з вказаним рішенням, КНП «Броварська багатопрофільна клінічна лікарня» БРР БМР звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 березня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції у порушення вимог ст. 13 ЦПК України, вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач просив визнати наказ № 29-к від 20.01.2020 в частині звільнення ОСОБА_1 з посади медичної (процедурної) сестри підрозділу патології вагітних відділення «Перинатальний центр» відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. Відповідач вважає, що ним дотримано вимоги ст. ст. 148 та 149 КЗпП України, оскільки дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку, а не одного місяця, як зазначено судом першої інстанції. На думку відповідача, не можна вважати проходження позивачем військової служби поважною причиною відсутності ОСОБА_1 на роботі, оскільки скаржник не знав, а позивач з 28 листопада 2019 року знав, що він підписав контракт на проходження військової служби, однак жодного разу не зателефонував чи іншим чином не повідомив відповідача.
Відповідач вважає, що звільнення позивача ОСОБА_1 з роботи відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства. 

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 зазначив, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права та повним дослідженням доказів та обставин. Відповідач безпідставно посилався на дотримання ним ст. 148 КЗпП України, оскільки протягом грудня-січня 2020 року відповідач не розшукував позивача. Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та застосував інший спосіб захисту ніж зазначив позивач, є незрозумілими та необґрунтованими, оскільки позовні вимоги та резолютивна частина рішення суду повністю співпадають за своїм обсягом та змістом. Зазначає, що самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. У задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, рішення суду залишити без змін. 

У судове засідання представник Комунального некомерційного підприємства «Броварська багатопрофільна клінічна лікарня» Броварської районної ради Київської області та Броварської міської ради Київської області не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, місце та час судового засідання повідомлений належним чином. 

У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнав, вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив, що судом були встановлені наступні обставини: згідно угоди № 3, укладеної 16.09.2019 року між Комунальним некомерційним підприємством Броварська багатопрофільна клінічна лікарня Броварської районної ради Київської області та Броварської міської ради Київської області та ОСОБА_1 , останній був працевлаштований на посаду медичної сестри зі строком дії угоди з 17 вересня 2019 року по 17 вересня 2022 року.
Згідно витягу з наказу № 562-к від 20.11.2019 року ОСОБА_1 , сестрі медичній (процедурна) підрозділу патології вагітних відділення «Перинатальний центр» надано відпустку без збереження заробітної плати з 25.11.2019 року року по 04.12.2019 року за сімейними обставинами.
Наказом №29-к від 20.01.2020 року ОСОБА_1 звільнено 05.12.2019 року за прогул без поважних причин на підставі рапорту ст. акушерки відділення Перинатального центру Махнач Т.Ю. , акту від 10.12.2019, акту від 05.12.2019 було звільнено з 05.12.2019 року.
Згідно рапортів від 05.12.2019, від 16.12.2019, від 20.01.2020, копій актів від 05.12.2019, від 10.12.2019, процедурна медсестра підрозділу патології вагітних Чепа І. С. 05.12.2019, 09.12.2019, 10.12.2019 по невідомій причині на робочому місці не з`явився, на телефонні дзвінки не відповідає.
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 242 від 28.11.2019 року, ОСОБА_1 прийнятий на військову службу за контрактом на посаду курсант, відповідно до наказу командира 300 навчального танкового полку (по особовому складу) від 28.11.2019 року № 134-РС, які прибули з військових комісаріатів, з 28.11.2019 року зарахувати до списків особового складу частини та на всі види забезпечення, що також підтверджується копією контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу від 28.11.2019, копією довідки військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України № 669/16 від 17.12.2019.
Суд встановив, що позивач перед наданням йому відпустки без збереження заробітної плати усно попередньо повідомляв керівництво лікарні про те, що має намір вступити на військову службу за контрактом у період відпустки. Позивачем та його матір`ю ОСОБА_3 двічі поштою надсилався до Комунального некомерційного підприємства «Броварська багатопрофільна клінічна лікарня» лист з повідомленням про перебування ОСОБА_1 на військовій службі за контрактом. Проте, повідомлення про проходження позивачем військової служби за контрактом у Збройних Силах України Комунальним некомерційним підприємством «Броварська багатопрофільна клінічна лікарня» так і не було отримано через помилку працівників пошти, які першого разу 05.12.2019 невірно зазначили поштову адресу відповідача, а другого разу не змогли вручити відправлення з невідомих причин.
Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за прогул застосовано до позивача з порушенням ч.1 ст.148 КЗпП України, дійшов висновку, що відсутність позивача на роботі з 05.12.2019 року обумовлена поважною причиною - укладанням контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України, яка є істотною та перешкоджала явці позивача на роботу, тому позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом здійснено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

У відповідності до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
За приписами пункту 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
За правилами ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.
Порядок застосування дисциплінарного стягнення визначений у ст.148 КЗпП України, відповідно до якого до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.
Ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника.
Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.
Саме на роботодавця покладено обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. Під час обрання виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, за яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина як один із важливих елементів порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності.
Під час розгляду справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок.
Відповідно до статей 148, 151 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. 
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за прогул до ОСОБА_1 застосовано з порушенням ч.1 ст.148 КЗпП України, оскільки застосовано до позивача після спливу одного місяця з дня його виявлення.
При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).
Виходячи з зазначеного, звільнення за прогул допускається за відсутності працівника на роботі виключно без поважних причин, однак в разі наявності поважних причин відсутності таке звільнення недопустиме.
Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази.
Вказаний висновок висловлений, зокрема у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 459/2618/17 (провадження № 61-47902св18).
Як встановлено судом, згідно Витягу із Наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 28.11.2019 року за №242 ОСОБА_1 прийнятий на військову службу за контрактом на посаду курсант, відповідно до наказу командира 300 навчального танкового полку (по особовому складу) від 28.11.2019 року № 134-РС, які прибули з військових комісаріатів, з 28.11.2019 року та зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення. Згідно контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу від 28.11.2019 року позивачем та міністерством оборони України в особі командира 300 навчального танкового полку 169 навчального центру Сухопутних військ Збройних сил України укладено контракт про проходження служби строком на три роки.
Виходячи із зазначеного, з 05 грудня 2019 року з дня коли позивач вчинив прогул, згідно Акта «Про відсутність працівника на робочому місці», ОСОБА_1 проходив дійсну військову службу на посаді курсанта, а тому висновки суду першої інстанц про те, що позивач з поважних причин був відсутній на роботі є правильними та обґрунтованими.
Доводи апеляційної скарги скарги про те, що позивач належним чином не повідомив роботодавця про причини відсутності на роботі, не можуть бути прийнятті колегією суддів до уваги, оскільки такі доводи не свідчить про відсутність позивача на роботі без поважних причин, оскільки суд при вирішенні таких трудових спорів повинен встановити наявність чи відсутність поважних причин відсутності працівника на роботі. Крім того, судом встановлено, що позивач та матір позивача намагалися повідомити відповідача про те, що ОСОБА_1 уклав контракт про проходження військової служби.
Судом правомірно встановлено, що позивач був відсутній на роботі з поважних причин через проходження військової служби за контрактом, тому визнав наказ про звільнення позивача за прогул таким, що суперечить нормам трудового законодавства.
Крім того, відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову.
Згідно зі статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».
На позивача поширюються гарантії, визначені частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України. Гарантії, передбачені частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а, отже, при звільненні з роботи були порушені права позивача.
Вказаний висновок відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17 (провадження № 11-609апп19).
Виходячи з вищезазначеного, висновок суду першої інстанції про скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі є правильними та обґрунтованими, прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, та не спростований доводами апеляційної скарги.
 Статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
 Середній заробіток працівника визначено судом відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок) у розмірі 71806, 00 грн. грн.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд вийшов за межі заявлених вимог не приймає до уваги, оскільки як вбачається із позовної заяви, позивач просив визнати протиправним та скасувати наказ № 29-к від 20.01.2020 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади сестри медичної (процедурної) підрозділу патології вагітних відділення Перинатальний центр відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України, поновити позивача на зазначеній посаді, стягнути з КНП «Броварська багатопрофільна клінічна лікарня» БРР БМР на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 грудня 2019 року. Суд першої інстанції розглянув справу відповідно до вимог ст.ст.5, 12,13 ЦПК України, в межах заявлених вимог позивача і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права рішення суду і підстав для скасування рішення суду по доводам апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.
Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то судові витрати відносяться на рахунок скаржника.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Броварська багатопрофільна клінічна лікарня» Броварської районної ради Київської області та Броварської міської ради Київської області, залишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 березня 2021 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Дата складання повного тексту постанови 12 серпня 2021 року.

Головуючий
Судді: