ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/17404/19                                                Головуючий суддя І інстанції Цвіра Д. М.
Провадження № 22-ц/818/3059/21                                        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: визнання права власності
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 липня 2021 року                             м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого судді - Яцини В.Б.
суддів:                 - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря : Семикрас О.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури Кравченко А. на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2021 року, ухвалене у складі судді Цвіри Д.М., по цивільній справі за позовом Керівника Харківської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі: Харківської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради про визнання правочину недійсним, визнання спадщини відмерлою та передачу її у власність територіальної громади,

встановив:

11 листопада 2019 року керівник Харківської місцевої прокуратури № 1, звернувся з позовом в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним, визнання спадщини відмерлою та передачу її у власність територіальної громади.
Позовна заява мотивована тим, що за ознаками кримінального правопорушення – злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, за фактом насильницької смерті ОСОБА_2 . Харківською міською прокуратурою № 1 здійснювалося процесуальне керівництво у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018220480001918 від 15.05.2018 р.
Під час досудового розслідування було встановлено, що невідомі особи незаконно заволоділи паспортом громадянки України потерпілої ОСОБА_2 та її правовстановлюючими документами на житлову квартиру АДРЕСА_1 та в подальшому незаконно, використовуючи зазначені документи та діючи від імені ОСОБА_2 , заволоділи квартирою. 
Відповідно до договору купівлі – продажу від 07.07.2018 року № 496 ОСОБА_2 продала належну їй на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 . Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поддубною Ю.В. посвідчено вказаний договір та прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_1 , індексний номер: 42028181 від 12.07.2018 р.
Проте, згідно з актовим записом про смерть № 7799 від 19.05.2018 р., датою смерті ОСОБА_2 є ІНФОРМАЦІЯ_1 . Тобто, 07.07.2018 р., на момент вчинення правочину, а саме, здійснення купівлі-продажу квартири, продавець ОСОБА_2 вже була померлою.
За змістом цивільного законодавства дієздатною може бути лише жива особа. Однак, в момент вчинення правочину, а саме укладання договору купівлі – продажу від 07.07.2018 р., ОСОБА_2 була померлою, що свідчить про відсутність у неї цивільної право - та дієздатності. Таким чином, правочин, вчинений від імені ОСОБА_2 вже після її смерті, є недійсним. Після смерті ОСОБА_2 до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Інших заяв про прийняття/відмову від спадщини не надходило, документів на підтвердження підстав для закликання до спадкування у заявника у заведеній спадковій справі немає. Свідоцтва про право на спадщину не видавались.
Таким чином, спірний об`єкт нерухомості підлягає визнанню відумерлою спадщиною та передачі його у власність територіальної громади м. Харкова.
У разі, якби право власності на спірну квартиру не було протиправно набуто ОСОБА_1 , територіальна громада м. Харкова могла б претендувати на вказану квартиру в порядку , передбаченому ст. 1277 ЦК України.
Спірний правочин та прийняте на його підставі рішення про державну реєстрацію речових прав зачіпає інтереси держави в особі територіальної громади м. Харкова, оскільки унеможливлює набуття територіальною громадою права власності на спадкове майно. Звертаючись до суду з позовом, прокурор виходить з того, що суспільний інтерес у вказаних спірних правовідносинах переважає приватний. Разом з тим, Харківською міською радою жодних заходів реагування щодо визнання недійсним правочину з цим об`єктом не вживались. Місцевою прокуратурою попередньо повідомлено Харківську міську раду про представництво інтересів держави в її особі при зверненні із позовною заявою до суду.
На підставі вищевикладеного, прокурор просив суд визнати недійсним договір купівлі – продажу від 07.07.2018 року № 496, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поддубною Ю.В.; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , набуте на підставі договору купівлі – продажу № 496 від 07.07.2018 року, індексний номер рішення 42028181 від 12.07.2018, номер запису про право власності 27012427; визнати спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1 , яка відкрилася після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , відумерлою, та передати її у власність територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради; судовий збір стягнути з відповідача.
Представник Харківської міської ради у письмовому відзиві зазначив, що звернення прокурора до суду відповідає законній меті, оскільки спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновлені законності при вирішенні суспільно значимого питання щодо переходу майна, яке становить відумерлу спадщину, у власність територіальної громади. У зв`язку з цим, не порушується принцип справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи.
Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2021 року позов залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі заступник керівника Харківської обласної прокуратури Кравченко А. просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.
Вказав, що спірний правочин й прийняте на його підставі рішення про державну реєстрацію речових прав стосується інтересів держави в особі територіальної громади м. Харкова, оскільки унеможливлює набуття територіальною громадою права власності на спадкове майно. Звертаючись до суду з позовом прокурор виходить з того, що суспільний інтерес у вказаних спірних правовідносинах переважає приватний. Так, виконком Харківської міської ради відповідно до ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» здійснює розподіл житла, що приймається до комунальної власності територіальної громади м. Харкова, громадянам, які потребують поліпшення житлових умов. Тобто, спірна квартира має соціальне значення для забезпечення потреб членів територіальної громади у поліпшенні їх житлових умов.
Зазначив, що обґрунтовуючи право на звернення до суду з позовом в інтересах, держави в особі Харківської міської ради, керівник Харківської місцевої прокуратури № 1 посилався на те, що Харківською міською радою до звернення до суду з цим позовом не вживалися заходи захисту у судовому порядку порушених прав територіальної громади міста Харкова, відповідні позови до відповідачів до судів не пред`являлись. Наведене є підставою для звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі Харківської міської ради.
На виконання п.п. 2 п. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» місцевою прокуратурою попередньо 21.10.2019 повідомлено Харківську міську раду про представництво інтересів держави в її особі при зверненні із позовною заявою до суду.
Вказав, що на адресу місцевої прокуратури 08.11.2019 надійшов лист Харківської міської ради №8125/9-19 від 31.10.2019 про те що, міська рада не подавала позову щодо визнання квартири АДРЕСА_1 відумерлою.
Зазначив, що враховуючи, що Харківською міською радою жодних заходів реагування щодо визнання недійсним правочину з цим об`єктом не вживались, у зв`язку з тривалою бездіяльністю органу місцевого самоврядування та у зв`язку з наявністю досудового розслідування за фактом шахрайського заволодіння спірною квартирою, місцева прокуратура звернулась до суду з позовною заявою.
Посилається на правові висновки, які були викладені за аналогічних обставин справи у Постанові Верховного Суду від 20.06.2020 у справі 643/3144/17 про те, що прокурор наділений повноваженнями звертатися до суду з таким позовом, оскільки прокурор заявивши позов у тексті позовної заяви обґрунтував, на його думку, нездійснення заходів Харківською міською радою на відновлення прав територіальної громади міста Харкова щодо визнання спадщини відумерлою (тобто навів підставу для представництва інтересів держави), а також обґрунтував, у чому, на переконання позивача, полягає порушення цих інтересів (тобто навів підстави позову).
У постанові від 15.10.2019 року у справі № 903/129/18 (провадження №12-72гс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, відповідно до якого сам факт незвернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси територіальної громади, свідчить про те, що зазначений орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Вважає, що прокурором при зверненні до суду належним чином було аргументовано, що орган місцевого самоврядування, до компетенції якого віднесені повноваження із захисту інтересів держави (у даному випадку Харківська міська рада), не здійснює (тобто, він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається) або неналежним чином здійснює свої повноваження (не може сам реалізувати своє право на судовий захист), що спонукало місцеву прокуратуру виступити на захист держави шляхом звернення з позовом до суду.
Зазначає, що суд дійшов помилково висновку та залишив позов без розгляду, оскільки позивачем було надано до позовної заяви на підтвердження позовних вимог всі необхідні докази та обґрунтування щодо звернення з позовом до суду
Відзив на скаргу не надійшов.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, за відсутності учасників справи, які вважаються належним чином повідомленими судом апеляційної інстанції відповідно до положень ст.ст. 128, 131 ЦПК України (а.с. 158-161), що згідно ст. 372 України не перешкоджає її подальшому розгляду, вважає, що скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Оскаржуване рішення не відповідає вказаним вимогам.
Відмовляючи у позові суд першої інстанції вказав, що прокурором не надано суду достатніх доказів, які б свідчили про необхідність захисту інтересів держави у даній справі саме прокурором, а також не обґрунтовано підстави звернення до суду від імені суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, з наданням відповідних доказів, які б підтверджували наявність підстав, передбачених статтею 23 Закону України "Про прокуратуру".
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду.
Судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 належала ОСОБА_2 належала на праві приватної власності згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від. 02.12.2009 р., виданого держаним нотаріусом Шостої Харківської нотаріальної контори Лучкіною І.М., зареєстровано в реєстрі за № 5-7637.
Наведена інформація підтверджується також Витягом №25001859 від 11.01.2010, виданого КР «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.12.2009 р., зареєстрованого в реєстрі за № 5-7637, ОСОБА_2 була єдиною власницею квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
07 липня 2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поддубною Ю.В. посвідчено договір купівлі – продажу, зареєстрований в реєстрі за номером № 496, згідно якого ОСОБА_2 продала належну їй на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_1 за 182300,00 грн. (Ринкова вартість квартири на момент укладання договору купівлі – продажу установлено на підставі Звіту про оцінку майна, наданого ФОП ОСОБА_4 по Договору про оцінку майна № 040718-1 від 04.07.2018 р).
З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №187718813 від 06.11.2019, вбачається, що власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 , підставою є договір купівлі-продажу №496, виданий 07.07.2018, видавник: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Поддубна Ю.В.
Відповідно до актового запису про смерть № 7799, ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 померла.
Згідно листа Сьомої Харківської міської нотаріальної контори за № 2124/01-16 від 08.08.2019 р., після смерті померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_2 заведено спадкову справу № 628/2018. Заяву про прийняття спадщини подав 02.10.2018 р. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Інших заяв про прийняття/відмову від спадщини не надходило, документів на підтвердження підстав для закликання до спадкування у заявника у заведеній спадковій справі немає. Свідоцтва про право на спадщину не видавались.
Частиною 1 ст. 1269 Цивільного кодексу України (надалі – ЦК України), спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Положеннями статті 1277 ЦК України визначено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.
Частиною 2 ст. 1277 ЦК України передбачено, що заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.
Згідно повідомлення Харківської місцевої прокуратури № 1 № 31/1871, вих. 19 від 21.10.2019 в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», Харківську міську раду повідомлено, що прокуратурою будуть вжиті заходи представницького характеру з метою захисту майнових прав територіальної громади м. Харкова шляхом звернення з позовною заявою до Дзержинського районного суду м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним, визнання спадщини відумерлою та передачу її у власність територіальної громади.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторони цивільного розгляду, якими є позивач і відповідач, мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).
Згідно пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).
У пункті 3 частини першої статті 131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України «Про прокуратуру».
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.
Відповідно до вимог ст. 45 ЦПК України в редакції на час звернення до суду з позовом, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Прокурор, який звертається до суду з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво), повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами другою або третьою статті 25 Закону України "Про прокуратуру". Для представництва інтересів громадянина в суді прокурор також повинен надати документи, що підтверджують недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність відповідного громадянина, а також письмову згоду законного представника або органу, якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси відповідної особи, на здійснення ним представництва. Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених статтею 121 цього Кодексу.
Аналогічні за змістом вимоги містить стаття 56 ЦПК України у редакції що діє на час розгляду справи та надання прокурором письмових пояснень щодо обґрунтування повноважень на пред`явлення позову.
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття, в редакції на час звернення з позовом до суду, визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).
У постанові Великої Палати Верховного суду від 26 травня 2020 року у зв`язку з наявністю розбіжностей, Велика Палата Верховного Суду уточнила висновки, зроблені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 у справах № 910/3486/18 та № 925/650/18, від 17 та 18 квітня 2019 року у справах № 923/560/18 та № 913/299/18 відповідно, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18; Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Перед Великою Палатою Верховного Суду постали такі питання: 1) чи повинен прокурор доводити бездіяльність компетентного органу або ж достатньо простого  посилання на таку бездіяльність у позові при обґрунтуванні підстав для представництва; 2) якими доказами прокурор має доводити бездіяльність компетентного органу; 3) чи зобов`язаний прокурор перед зверненням до суду з`ясовувати причини бездіяльності такого органу або ж достатньо доведення самого факту бездіяльності без зазначення і доведення суду її причин.
Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором,  вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Верховний Суд України у постанові від 13 червня 2017 року у справі № п/800/490/15 (провадження № 21-1393а17) зазначив, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.
Однак суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи, тобто достатньо встановлення самого факту такої бездіяльності.
Частиною сьомою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Таким чином, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.
Одночасно Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.
У Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.
Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді згідно із частиною четвертою статті 56 ЦПК України має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу, про залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків і повернення в разі, якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк ці недоліки не усунуті.
Звертаючись до суду у даній справі у позовній заяві прокурор указав, що пред`явлення даного позову в інтересах держави в особі Харківської міської ради обумовлено необхідністю збереження та примноження комунальної власності територіальної громади м. Харкова, створення умов для ефективного її використання, забезпечення дохідної частини бюджету міста.
Харківська місцева прокуратура № 1 у своїх поясненнях до позову посилалася на те, що Харківська міська рада не вжила відповідних заходів та не здійснила захист порушених законних економічних (матеріальних) інтересів місцевого самоврядування, територіальної громади міста та, як наслідок, й інтересів держави в цілому, що призвело до незаконного відчуження майна іншим особам. Чинним законодавством України не врегульовано питання щодо строків направлення та надання відповіді на зазначене повідомлення.
Суд не встановив та не навів у рішенні доказів на спростування цих доводів прокурора.
Зі змісту ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та висновків, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, вбачається, що прокурор повинен повідомити відповідний орган про свій намір пред`явити позов в інтересах цього органу з таким розрахунком, щоб останній мав можливість протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно звернутися до суду з позовом. При цьому, державний орган також повинен мати можливість призначити перевірку фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинити дії для виправлення ситуації, в тому числі, пред`явленням відповідного позову або аргументованим повідомленням прокурора про відсутність такого порушення чи не бажання звертатися до суду.
Предметом спору у справі, яка переглядається, є визнання спадщини відумерлою, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння на користь держави в особі Харківської міської ради.
Прокурор у даному випадку вказав, що пред`явлення позову в інтересах держави в особі Харківської міської ради обумовлено необхідністю збереження та примноження комунальної власності територіальної громади  м. Харкова, створення умов для ефективного її використання у зв`язку з реалізацією державної політики в сфері забезпечення житлом осіб, які потребують поліпшення житлових умов. 
За таких обставин суд першої інстанції помилково вважав, що у даному випадку відсутні підстави для представництва публічних інтересів держави.
Суд першої інстанції всупереч ч. 4 ст. 263 ЦПК України не взяв до уваги правові висновки, які були висловлені касаційним судом щодо можливості прокурора звертатися до суду в аналогічній процесуальній ситуації.
Так, у постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 (провадження № 12-72гс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, відповідно до якого сам факт незвернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси територіальної громади, свідчить про те, що зазначений орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
Таким чином, з огляду на тривалу бездіяльність у спірних правовідносинах органу місцевого самоврядування, який відповідно до ч. 1 ст. 10, ч.ч. 3, 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування» представляє права та інтереси територіальної громади, як власника відумерлого майна на території м. Харкова, тому прокурор відповідно до визначених у вказаних нормах Закону «Про прокуратуру» підстав та порядку обґрунтовано звернувся до суду з таким позовом для захисту публічних інтересів місцевої громади в особі Харківської міської ради. Суд всупереч нормі ст. 263 ЦПК України не перевірив доводи представника Харківської міської ради, який підтримав позов прокурора, про те, що він спрямований на задоволення суспільної потреби у відновлені законності при вирішенні суспільно значимого питання щодо переходу майна, яке становить відумерлу спадщину, у власність територіальної громади. У зв`язку з цим, не порушується принцип справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи. 
Посилання на суду на конвенційну практику ЄСПЛ щодо порушення справедливого балансу у разі представництва однієї зі сторін прокурором (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року) – є помилковим, при наявності підстав для звернення прокурора за захистом публічних інтересів само по собі звернення прокурора з відповідних позовом не порушує право доступу відповідача до суду, що забезпечується судом за рахунок дотримання вимог ст. 2 ЦПК України та основних засад (принципів) цивільного судочинства. 
Так, у ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є:
1) верховенство права;
2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом;
3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами;
4) змагальність сторін;
5) диспозитивність;
6) пропорційність;
7) обов`язковість судового рішення;
8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи;
9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом;
10) розумність строків розгляду справи судом;
11) неприпустимість зловживання процесуальними правами;
12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Суд першої інстанції не надав належної оцінки тому факту, що оспорюваними правочинами порушуються інтереси Харківської міської ради, яка відповідно до вимог статті 1277 ЦК України зобов`язана подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.
Харківська міська рада не є стороною спірного правочину, однак вона може його оспорювати, оскільки відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Харківська міська рада є особою, інтерес якої полягає у реалізації положень статті 1277 ЦК України та переходу спірної квартири у власність територіальної громади.
Безпідставними є висновки суду першої інстанції, що прокурор не наділений повноваженнями звертатися до суду з цим позовом, оскільки прокурор заявивши цей позов у тексті позовної заяви обґрунтував, на його думку, нездійснення заходів Харківською міською радою на відновлення прав територіальної громади міста Харкова щодо визнання спадщини відумерлою (тобто навів підставу для представництва інтересів держави), а також обґрунтував, у чому, на переконання позивача, полягає порушення цих інтересів (тобто навів підстави позову).
У постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 (провадження № 12-72гс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, відповідно до якого сам факт незвернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси територіальної громади, свідчить про те, що зазначений орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
Посилання суду першої інстанції на те, що з матеріалів справи неможливо встановити, чи встановлював прокурор при направленні листа про свій намір пред`явити позов в інтересах Харківської міської ради строк, протягом якого орган місцевого самоврядування міг самостійно звернутися до суду з позовом та провести відповідну перевірку, судова колегія вважає помилковими, оскільки у даному разі прокурором виконано вимоги закону щодо повідомлення відповідного органу про вжиття заходів представницького характеру у його інтересах, та законом не передбачено обов`язку прокурора отримати відповідь на таке повідомлення та встановити у такому повідомленні строк для самостійного звернення відповідного органу до суду.
Обґрунтовуючи право на звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Харківської міської ради, заступник керівника Харківської місцевої прокуратури № 1 посилався на те, що Харківською міською радою відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 до звернення до суду з цим позовом не вживалися заходи захисту у судовому порядку порушених прав територіальної громади міста Харкова, відповідні позови до відповідача до суду не пред`являлись. Наведене є підставою для звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі Харківської міської ради.
Матеріали справи свідчать про те, що з відповідним позовом з цим же предметом та з цих же підстав Харківська міськрада до суду не зверталась та заперечень проти звернення прокурора до суду в її інтересах у даній справі не висловила.
Саме така позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 04 червня 2020 року у справі № 643/3144/17 (провадження № 61-37967св18), від 02 вересня 2020 року у справі № 755/12071/18 (провадження № 61-22588св19), у справі №641/1386/18 (61-19317 св 19) від 15 жовтня 2020.
Вищезазначений лист прокурора про намір подання позову Харківська міська рада отримала у жовтні 2019 року, а прокурор звернувся до суду з позовом у цій справі у листопаді 2019 року. Протягом одного місяця Харківською міською радою не вчинено будь-яких дій щодо захисту майнових інтересів територіальної громади у спірних правовідносинах.
Сам факт не звернення до суду уповноважених органів з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що указані органи неналежно виконують свої повноваження у спірних правовідносинах, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян та звернення до суду з позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
Відповідного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 жовтня 2019 року, справа № 903/129/18, провадження № 12-72гс19.
Посилання суду першої інстанції на те, що прокурором не надано доказів того, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження щодо захисту інтересів, зокрема, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставістатті 367 Кримінального кодексу України(службова недбалість); вироку суду щодо службових осіб; доказів накладення дисциплінарних стягнень на державних службовців, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснюють встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо, є необґрунтованими.
Суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Таким чином, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Саме такі правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19).
Отже оспорюваним правочином порушуються інтереси Харківської міської ради, яка відповідно до вимог статті 1277 ЦК України зобов`язана подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.
Посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішення на правові висновки Європейського суду з прав людини, в контексті того, що участь прокурора у справі порушує принцип рівності сторін, судова колегія вважає безпідставними, оскільки Європейський суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні та вирішує питання щодо відповідності участі прокурора у справі принципу рівності сторін у кожному окремому випадку.
Крім того, Європейський суд з прав людини у своїй практиці не заперечує існування категорій справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу прав сторін, зокрема, у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави.
Сам факт неподання міською радою позову, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження щодо визнання спадщини відумерлою, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів членів територіальної громади міста Харкова та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці ЄСПЛ.
Висновок суду першої інстанції щодо того, що Харківська міська рада є компетентним органом, який може і бажає захищати інтереси держави, оскільки нею до суду надавались пояснення в порядку статті 43 ЦПК України, що свідчить про належний захист нею своїх інтересів у суді, судова колегія вважає помилковим, оскільки Харківська міська рада не зверталась до суду з самостійним позовом на захист інтересів територіальної громади, а лише підтримує та доповнює вимоги прокурора, заявлені у цій справі.
Отже, враховуючи нездійснення органом місцевого самоврядування захисту інтересів територіальної громади у спірних правовідносинах, не звернення до суду із відповідним самостійним позовом, прокурор мав право звернутися до суду з даним позовом, тому висновок суду першої інстанції щодо залишення позовної заяви прокурора без задоволення є необґрунтованим.
Згідно ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Положеннями ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України регламентовано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Нормами ч. 1 ст. 658 ЦК України передбачено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.
Зі смертю власника право власності припиняється, як вказано у п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України.
Відповідно до вказаних норм матеріального права, оскільки на день укладення спірного договору власник вже помер, внаслідок цього припинилися його правоздатність, перехід права власності за договором купівлі-продажу відбувся з порушенням вимог закону, за відсутності волі власника майна на його відчуження, що є підставою для визнання його недійсним в контексті правил ст.ст. 203, 215 ЦК України.
З огляду на те, що спірний договір купівлі-продажу був укладений від імені особи, яка вже померла, без вирішення питання щодо можливого спадкування чи визнання цієї спадщини відумерлою з наступним її набуттям у власність територіальної громади, - колегія суддів визнає, що її відчуження за спірним договором відбувалося з порушенням публічного порядку, та було об`єктивно спрямоване на незаконне заволодіння спадковим майном, що не відповідає інтересам держави і суспільства, які полягають у дотриманні законного порядку вирішенні такого питання, а тому відповідно до ст. 228 ЦК України спірний договір купівлі-продажу судом апеляційної інстанції визнається недійсним.
Відповідно до ч. 5 ст. 216 ЦК України суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
З урахуванням викладеного наявні передбачені ч. 5 ст. 216 ЦК України підстави для скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , набуту на підставі недійсного договору купівлі – продажу № 496 від 07.07.2018 року, індексний номер рішення 42028181 від 12.07.2018, номер запису про право власності 27012427, а також – для визнання спадщини у вигляді квартири АДРЕСА_1 , яка відкрилася після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , відумерлою. 
У задоволенні позову в частині передачі відумерлої спадщини у власність територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради – слід відмовити, з наступних підстав.
Нормою ч. 3 ст. 1277 ЦК України передбачено, що спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування, а не рішення суду. Оскільки у даному випадку внаслідок визнання судом спадщини відумерлою право власності у територіальної громади без ухвалення відповідного рішення органом місцевого самоврядування не виникає, - заявлена до суду вимога про витребування майна на її користь є безпідставною, внаслідок чого ці вимоги задоволенню не підлягають.
Відповідно до ст. 387 ЦК України лише власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Нормами ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:
1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;
2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;
3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Харківська міська рада не набула права власності на спірну спадщину, а тому норма ст. 388 ЦК України щодо витребування майна, яке було відчужене на підставі недійсного правочину, - не застосовується.
Крім того, прокурор надав до суду лист з Сьомої Харківської міської державної нотаріальної контори від 08.08.2019, про те, що 02.10.2018 заяву про прийняття спірної спадщини подав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований у АДРЕСА_3 , яку було зареєстровано у книзі обліку і реєстрації спадкових справ за № 1398 (а.с. 28). Цей факт також підтверджує Інформаційна довідка зі Спадкового реєстру 57151404 від 08.08.2019 (а.с. 29).
З цих підстав позов прокурором не заявлявся і судом першої інстанції не розглядався, а тому суд апеляційної інстанції відповідно до ст. 367 ЦК України та за відсутності повноважень для залучення до розгляду справи в якості відповідача ОСОБА_3 не має процесуальної можливості задовольнити позов в цій частині. 
З огляду на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення було порушено вимоги матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, доводи скарги частково спростовують висновки суду, колегія суддів на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України задовольняє апеляційну скаргу, скасовує рішення у вказаній частині, та частково задовольняє позовні вимоги про визнання недійсним спірного договору, зі скасуванням державної реєстрації набутого на підставі недійсного договору права власності та визнання спадщини відумерлою.
Питання про розподіл судових витрат підлягає вирішенню в порядку ч. 1 ст. 141 ЦПК України, згідно якого судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.259, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст.376, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції 
постановив:
Апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури Кравченко А. - задовольнити.
Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2021 року – скасувати.
Позов Керівника Харківської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі: Харківської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради про визнання правочину недійсним, визнання спадщини відмерлою та передачу її у власність територіальної громади – задовольнити частково.
Визнати недійсним договору купівлі – продажу від 07.07.2018 року № 496, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поддубною Ю.В.
Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , набуте на підставі договору купівлі – продажу № 496 від 07.07.2018 року, індексний номер рішення 42028181 від 12.07.2018, номер запису про право власності 27012427.
Визнати спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1 , яка відкрилася після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , відумерлою, 
У задоволенні позову в частині передачі відумерлої спадщини у власність територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради – відмовити..
Стягнути з  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт серія  НОМЕР_1 , виданий Харківським РВ України в Харківській області, 22.01.2008, остання відома адреса:  АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2  на користь Харківської обласної Прокуратури (код ЄДРПОУ 02910108, розрахунковий рахунок UA 178201720343160001000007171, банк отримувача: Державна казначейська служба України; код класифікації видатків бюджету (КЕКВ):2800;призначення платежу :Повернення судового збору) понесені судові витрати – судовий збір за подачуапеляційної скарги у розмірі 9864 (дев`ять тисяч вісімсот шістдесят чотири гривні ) грн. 75 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 12 липня 2021 року.

Головуючий                                                                                        В.Б. Яцина.

Судді                                                                                                      І.В.Бурлака.

О.М.Хорошевський.