ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
08 вересня 2021 року           справа №360/4579/20 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів:  Сіваченка І.В., Казначеєва Е.Г.,   розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу   Військової частини НОМЕР_1  на рішення  Луганського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2021 р. (повний текст рішення складено 26 квітня 2021 у м. Сєвєродонецьк)  у справі  № 360/4579/20 (головуючий І інстанції суддя В.С. Шембелян)   за позовом    ОСОБА_1   до   Військової частини НОМЕР_1  про  визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії,                                         
                                                    ВСТАНОВИВ: 
Позивач 23.11.2021 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій, з урахуванням уточнень,  просив:
- визнати протиправними і скасувати рішення військової частини НОМЕР_1 (59 військового мобільного госпіталю Військово - медичного клінічного центру Центрального регіону України), прийняті у виді наказів командира військової частини: № 295 від 31.08.2020 і № 354 від 13.10.2020, № 407 від 01.12.2020; частково № 38 від 01.02.2021 (в частині наказу про продовження виплати йому грошового забезпечення   у вигляді окладу за військовим званням і надбавки за вислугу років у період з 01.01.2021 по 06.01.2021) про призначення і виплату  йому, молодшому лейтенанту, начальнику автомобільної служби відділення матеріально-технічного забезпечення, грошового забезпечення у вигляді окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років в розмірі 35 відсотків окладу за військовим званням;
- визнати протиправними і скасувати рішення відповідача - військової частини НОМЕР_1 (59 військового мобільного госпіталю Військово - медичного клінічного центру Центрального регіону України), прийняті у виді наказів командира військової частини № 346 від 02.10.2020 частково - в частині не виплати винагороди за безпосередню участь в операції об`єднаних сил в інших місцях дислокації в межах визначеної зони проведення у період за цілий вересень 2020; № 349 від 06.10.2020 - в частині не виплати винагороди ( за наказом Міноборони України від 16.09.2020 № 330) за цілий вересень 2020 року; №382 від 03.11.2020; № 381 від 03.11.2020; №408 від 02.12.2020; №409 від 02.12.2020; частково № 39 від 01.02.2021 в частині пунктів 3 і 4 щодо виплати винагороди за 25 днів і не виплати винагороди у період часу з 01.01.2021 по 01.06.2021; № 12 від 01. 01.2021; № 14 від 01.01.2021, №407 від 01.12.2020; 
- зобов`язати відповідача нарахувати і доплатити йому  грошове забезпечення   у період часу з 08.08.2020 по 06.01.2021 у вигляді посадового окладу, надбавки за вислугу років у розмірі 35 відсотків від посадового окладу і з урахуванням окладу за військовим званням; надбавки за особливості проходження військової служби в розмірі 65 % до посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років; винагороду за безпосередню участь в операції об`єднаних сил в інших місцях дислокації за період вересень 2020 - 06.01.2021; винагороду відповідно до наказу Міністерства оборони України від 16.09.2020 за період з 19.09.2020 о 06.01.2021;
- стягнути з відповідача на його користь   у відшкодування моральної шкоди, спричиненої прийняттям протиправних рішень відповідачем, якими безпідставно суттєво зменшено грошове забезпечення військовослужбовця ОСОБА_1 ,- в сумі 30 000 гривень (т. 1 а.с. 1-5, 107-124, 159-178).   
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2021 року у справі  № 360/4579/20  позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправними та скасовані накази Військової частини НОМЕР_1 (59 військовий мобільний госпіталь Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону) в частині обмеження нарахування та виплати ОСОБА_1 основних та додаткових видів грошового забезпечення  за період часу з 12.08.2020 по 06.01.2021, а саме: № 295 від 31.08.2020, № 354 від 13.10.2020, № 407 від 01.12.2020, № 38 від 01.02.2021; № 307 від 03.09.2020, № 346 від 02.10.2020, № 347 від 02.10.2020, № 349 від 06.10.2020, № 381 від 03.11.2020, № 382 від 03.11.2020, № 408 від 02.12.2020; № 409 від 02.12.2020, № 39 від 01.02.2021, № 12 від 01.01.2021, №14 від 01.01.2021, № 39 від 01.02.2021, № 41 від 02.02.2021.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 (59 військовий мобільний госпіталь Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення  за період часу з 12.08.2020 по 06.01.2021 в повному обсязі на підставі вимог чинного законодавства   з відрахуванням виплачених сум за цей період.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 (59 військовий мобільний госпіталь Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону) на користь ОСОБА_1 суму відшкодування моральної шкоди 5000 (п`ять тисяч) гривень.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю.
Вирішено питання судових витрат (т. 2 а.с. 5-12). 
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції   та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що  відповідно до вимог абз. 6 п. 15 розділу I Порядку № 260 грошове забезпечення не виплачується за час тримання військовослужбовця під вартою чи перебування під цілодобовим домашнім арештом. Згідно вимог абз. 1 п. 3 розділу XXIX Порядку № 260 виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, щодо яких відповідно до Кримінального процесуального кодексу України застосовано запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою чи домашнього арешту (цілодобово), призупиняється з дня взяття під варту або направлення під цілодобовий домашній арешт до дня повернення до виконання службових обов`язків за посадою.
08.08.2020 згідно протоколу про затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, за матеріалами кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 24.03.2020, позивача було затримано на підставі ст. 208 Кримінально-процесуального кодексу України та він тримався під вартою до 11.08.2020.
Відповідно до пп. 4.2 п. 4 наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 227 від 09.08.2020, позивача звільнено від виконання службових обов`язків на 72 години, у зв`язку із затриманням та триманням під вартою.
Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 11.08.2020 про застосування запобіжного заходу до позивача застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту та його звільнено з - під варти.
За таких обставин апелянт вважає обґрунтованим та законним п. 1 наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 295 від 31.08.2020, яким позивачу призупинено виплату грошового забезпечення з 08.08.2020 по 11.08.2020, тобто з дня взяття під варту до дня повернення до виконання службових обов`язків за посадою.
Також відповідач зазначає, що суд першої інстанції, ухваливши рішення про скасування спірних наказів, допустив невірне тлумачення   п.п. 1-3 розділу XXIX Порядку № 260.
Сторони у судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження. 
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково  поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В частині відмови у задоволенні позовних вимог рішення суду не було оскаржено.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що:   
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України серія НОМЕР_2 , виданий Сватівським РВ УМВС України в Луганській області, РНОКПП НОМЕР_3 , з 11.06.2019 його прийнято на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу та призначено начальником автомобільної служби відділення матеріально-технічного забезпечення автомобільного відділення автомобільного взводу 7 окремої автомобільної санітарної роти 59 військового мобільного постіллю Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону, що підтверджується витягом з наказу від 11.06.2019 № 320 (т. 1 а.с.  6-8, 11).
04.10.2018 ОСОБА_1 отримав статус та посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_4 (т. 1 а.с. 10).
09.07.2019 наказом № 191 молодшого лейтенанта ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу частини та поставлено на всі види забезпечення (т. 1 а.с. 19).
17.07.2019 наказом № 199 молодший лейтенант ОСОБА_1 вважається таким, що з 17.07.2019 прийняв справи та посади начальника автомобільної служби відділення матеріально-технічного забезпечення та приступив до виконання службових обов`язків (т. 1 а.с. 18).
07.03.2020 наказом № 68 молодшого лейтенанта ОСОБА_1 допущено до тимчасового виконання обов`язків за вакантною посадою помічника начальника госпіталю з матеріально-технічного забезпечення – начальника відділення матеріально-технічного забезпечення 59 військового мобільного госпіталю,  з 07.03.2020 справу та посаду прийняв та приступив до тимчасового виконання службових обов`язків за посадою (т. 1 а.с. 20).
08.08.2020 протоколом слідчого Третього слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань Поденежка А.В. було затримано (т. 1 а.с. 92-97).
09.08.2020 наказом № 227 звільнено ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків за посадою начальника автомобільної служби відділення матеріально-технічного забезпечення у зв`язку із затриманням та триманням під вартою на 72 години (т. 1 а.с. 103).
Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 11.08.2020 у справі № 234/11320/20 відмовлено в задоволенні клопотання про обрання позивачу запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обрано запобіжний захід  у вигляді домашнього арешту  в період часу з 21.00 по 07.00 годин (не цілодобового) до 09.10.2020 включно (т. 1 а.с. 98-99).
Доказів обрання позивачу запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з 08.08.2020 по 10.08.2020 відповідач суду не надав.
12.08.2020 наказом № 230 ОСОБА_1 визначено таким, що прибув із затримання під вартою та приступив до виконання службових обов`язків начальника автомобільної служби відділення матеріально-технічного забезпечення військової частини; з 12.08.2020 по 11.09.2020, цим же наказом, позивачу надано відпустку 31 день (щорічної основної 30 діб та 1 добу додаткової - святковий день 24.08.2020) (а.с. 104).
У відповідності до оригіналу наказу № 295 від 31.08.2020 відповідно до наказу № 227 від 09.08.2020 та ухвали Краматорського міського суду Донецької області від 11.08.2020 призупинена виплата грошового забезпечення ОСОБА_1 з 08.08.2020 по 11.08.2020; визначено з 12.08.2020 виплачувати грошове забезпечення у вигляді окладу за військовим званням «молодший лейтенант» - 1060 грн. та надбавки за вислугу років в розмірі 35% від посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням (т. 1 а.с. 249).
Однак нарахування та виплата позивачу надбавки за вислугу років всупереч вимогам оригіналу наказу відповідача № 295 від 31.08.2020 фактично здійснювалося ним без урахування посадового окладу, що підтверджено довідкою відповідача про нараховане та виплачене грошове забезпечення позивачу № 68/48 від 22.01.2021 (т. 1 а.с.125).
03.09.2020 наказом № 307 визначено виплатити, зокрема, ОСОБА_1 за серпень 2020 року (7 календарних днів) надбавку за особливості проходження служби у базовому розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за складність та важливість виконуваних обов`язків; премію за особливий внесок в загальний результат служби (т. 1 а.с. 224).
Наказом від 02.10.2020 № 346 відповідно до наказу № 295 від 31.08.2020 визначено не виплачувати ОСОБА_1 винагороду за безпосередню участь в операції об`єднаних сил в інших місцях дислокації в межах визначеної зони проведення операції об`єднаних сил за вересень 2020 року (т.1 а.с. 185).
02.10.2020 наказом № 347 визначено не виплачувати ОСОБА_1 винагороду за серпень 2020 року в розмірі 5000 грн. за повний місяць служби відповідно до наказу Міноборони від 16.09.2020 № 330 пропорційно дням безпосередньої участі; виплатити за липень-серпень 2020 року винагороду в розмірі 5000 грн. за повний місяць служби (5 днів фактично проведених) у сумі 806,45 грн. (т. 1 а.с. 231).
Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 06.10.2020 у справі № 234/11320/20 продовжено дію запобіжного заходу ОСОБА_1 у вигляді не цілодобового домашнього арешту  в період часу з 21.00 по 07.00 годин (не цілодобового) продовжено до 08.11.2020 включно (т. 1 а.с. 100-102).
Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 06.11.2020 у справі № 234/11320/20 продовжено дію запобіжного заходу ОСОБА_1 у вигляді домашнього арешту  в період часу з 21.00 по 07.00 годин (не цілодобового) продовжено до 06.01.2021 включно.
Наказом від 06.10.2020 № 349 на підставі наказу № 295 від 31.08.2020 визначено не виплачувати ОСОБА_1 за вересень 2020 року винагороду в розмірі 5000 грн. за повний місяць служби відповідно до наказу Міноборони від 16.09.2020 № 330 (т. 1 а.с.186).
13.10.2020 наказом № 354 встановлено продовжити виплачувати ОСОБА_1 з 06.10.2020 грошове забезпечення у виді окладу за військовим званням «молодший лейтенант» - 1060 грн. та надбавки за вислугу років в розмірі 35% від окладу за військовим званням (т.1 а.с. 90).
Наказами від 03.11.2020 № 381 та № 382 визначено не виплачувати ОСОБА_1 винагороду за безпосередню участь в операції об`єднаних сил в інших місцях дислокації в межах визначеної зони проведення операції об`єднаних сил за жовтень 2020 року; не виплачувати за жовтень 2020 року в розмірі 5000 грн. за повний місяць служби відповідно до наказу Міноборони від 16.09.2020 № 330 (т. 1 а.с. 187,188).
Наказом від 03.11.2020 № 381, від 02.12.2020 № 408 та від 01.01.2021 № 12 визначено не виплачувати ОСОБА_1 винагороду за безпосередню участь в операції об`єднаних сил в інших місцях дислокації в межах визначеної зони проведення операції об`єднаних сил в інших місцях дислокації в межах визначеної зони проведення операції об`єднаних сил за жовтень 2020 року, за листопад 2020 року та за грудень 2020 року (т. 1 а.с.190,191,226).
01.12.2020 наказом № 407 встановлено продовжити виплачувати ОСОБА_2 з 06.11.2020 грошове забезпечення в розмірі окладу за військовим званням «молодший лейтенант» - 1060 грн. та надбавки за вислугу років у розмірі 35% від окладу за військовим званням (т. 1 а.с. 189).
Наказом від 02.12.2020 №  409 визначено не виплачувати винагороду за листопад 2020 року в розмірі 5000 грн. за повний місяць служби відповідно до наказу Міноборони від 16.09.2020 № 330 (т. 1 а.с. 196).
01.01.2021 наказом № 14 визначено не виплачувати ОСОБА_1 за грудень 2020 року винагороду в розмірі 5000 грн. за повний місяць служби відповідно до наказу Міноборони від 16.09.2020  № 330 (т. 1 а.с. 192).
Наказом від 01.02.2021 № 39 визначено виплатити, зокрема, ОСОБА_1 за січень 2021 року (25 календарних днів)  надбавку за особливості проходження служби у базовому розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за складність та важливість виконуваних обов`язків; премію за особливий внесок в загальний результат служби (т. 1 а.с. 193).
01.02.2021 наказом № 38 продовжено виплачувати грошове забезпечення з 01.01.2021 по 06.01.2021 ОСОБА_1 оклад за військовим званням «молодший лейтенант» - 1090 грн. та надбавку за вислугу років у розмірі 35% від окладу за військовим званням; з 07 січня 2021 року: посадовий оклад – 3810 грн., оклад за військовим званням «молодший лейтенант» - 1090 грн. в місяць, надбавку за вислугу років у розмірі 35% від посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням; премії 70% посадового окладу в місяць, надбавки за особливості проходження служби в розмірі 65% до посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років (т. 1 а.с.195).
Наказом від 02.02.2021 № 41 визначено не виплачувати ОСОБА_1 винагороду за період з 1 січня 2021 року в розмірі 5000 грн. за повний місяць служби відповідно до наказу Міноборони від 16.09.2020  № 330 (т. 1 а.с.194).
Зазначені вище накази містять посилання на ухвали Краматорського міського суду Донецької області про застосування та продовження запобіжного заходу до позивача. 
З листа № 428/220/21 від 28.01.2021 Краматорського міського суду Донецької області вбачається, що після 06.01.2021 застосований до позивача запобіжний захід продовжено не було, строк його дії закінчився саме 06.01.2021  (т. 1 а.с. 221).
Довідками відповідача про нараховане та виплачене грошове забезпечення позивачу №68/48 від 22.01.2021 та №68/110 від 10.03.2021 підтверджено факт обмеження виплати йому грошового забезпечення в період часу з 08.08.2020 по 06.01.2021 (т. 1 а.с.125, 155).
Довідкою відповідача № 68/21 від12.01.2021 підтверджено факт безпосередньої участі позивача в операції об`єднаних сил в районах її проведення в період часу з 09.07.2019 по дату видачі цієї довідки – 12.01.2019 (т. 1 а.с.182а).
Вирішуючи спір у цій справі, колегія суддів виходить з наступного.
За  вимогами ч. 1 ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Унормуванням  ч. 3 ст. 43 Конституції України визначено: кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Таким чином за виконання в повному обсязі роботи (посадових обов`язків) відповідно до зазначеної норми законодавства має бути виплачена заробітна плата (грошове забезпечення) в розмірі не нижчому, ніж встановлено саме законом.
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі Закон № 2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Частиною третьою статті 2 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами (частина четверта статті 2 Закону № 2232-ХІІ).
Правилами ч. 1, 6, 7 ст. 43 Закону № 2232-ХІІ закріплено: фінансове забезпечення заходів, пов`язаних з організацією військової служби і виконанням військового обов`язку, здійснюється за рахунок і в межах коштів Державного бюджету України. Додаткове фінансування цих заходів може відбуватися за рахунок інших джерел, не заборонених законодавством.
За членами комісій з питань приписки до призовних дільниць, призовних та військово-лікарських комісій при відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, лікарями і середнім медичним персоналом, технічними працівниками та обслуговуючим персоналом, які направляються для роботи на призовних дільницях і збірних пунктах під час взяття допризовників на військовий облік і призову громадян на військову службу або на збори для проведення медичного огляду і повторного огляду громадян, а також для відправлення призваних на збірні пункти, на весь час виконання цих обов`язків зберігаються займана посада та середня заробітна плата за основним місцем роботи.
Зазначеним у частині шостій цієї статті особам під час виконання цих обов`язків в іншій місцевості за рахунок коштів, передбачених у Державному бюджеті України на утримання Міністерства оборони України, відшкодовуються витрати, пов`язані з їх виїздом в іншу місцевість та у зворотному напрямку, наймом (піднаймом) житла, а також витрати на відрядження.
Гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, відповідно до вимог ч. 1 ст. 40 Закону № 2232-ХІІ забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.
Частиною 1 статті 16 "Про Збройні Сили України" від 6 грудня 1991 року № 1934-XII передбачено, що Держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців, резервістів, які виконують обов`язки служби у військовому резерві, та військовозобов`язаних, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також членів сімей військовослужбовців, резервістів та військовозобов`язаних, які загинули (померли), пропали безвісти, стали особами з інвалідністю під час виконання службових обов`язків або постраждали у полоні в ході бойових дій (війни), в умовах надзвичайного стану чи під час виконання службових обов`язків за межами України в порядку військового співробітництва або у складі національного контингенту чи національного персоналу у міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки.
Відповідно до вимог ч.ч. 1-4 ст. 9 "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять:
посадовий оклад, оклад за військовим званням;
щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);
одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року  № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" затверджено схеми тарифних разрядів за посадами військовослужбовців згідно з додатками 1-12; схему тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 14; додаткові види грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу в розмірах згідно з додатком 15; розміри надбавки за вислугу років військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу згідно з додатком 16.
Підпунктом 1 пунктом 6 постанови Кабінету Міністрів України № 704 визначено надати право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання виплачувати, серед іншого, надбавку за вислугу років військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу в розмірах згідно з додатком 16.
З згідно з вимогами додатку 16 до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року  № 704 розмір надбавки за вислугу від 10 до 15 років особам рядового і начальницького складу - 35 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за військовим (спеціальним) званням.
Таким чином до розрахунку розміру надбавки за вислугу років має бути включено як оклад за військовим (спеціальним) званням так і посадовий оклад військовослужбовця. Підстав для іншого розрахунку розміру цієї надбавки зазначена постанова не визначає, отже складові розміру цієї надбавки є незмінними.
Матеріалами справи підтверджено, що відповідач протиправно в оскаржених наказах про обмеження розміру грошового забезпечення позивачу самовільно визначив обчислювати  надбавку за вислугу років позивачу 35% лише від окладу за військовим званням без урахування його посадового окладу, чим порушив право позивача на отримання грошового забезпечення в більшому розмірі.
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначає Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Порядок № 260).
Пунктом 2 розділу І Порядку № 260 визначено, що грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; премія.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди; допомоги.
За змістом пункту 3 розділу І Порядку № 260 підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є: штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина); накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження; накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення; накази про присвоєння військових звань; грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).
Відповідно до пункту 4 розділу І Порядку № 260 грошове забезпечення військовослужбовців із числа осіб офіцерського складу, в тому числі слухачів (ад`юнктів, докторантів), рядового, сержантського та старшинського складу (крім військово - службовців строкової служби), включає: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавку за вислугу років; підвищення посадового окладу під час проходження військової служби на території населених пунктів, яким надано статус гірських, та на острові Зміїний; надбавки за особливості проходження служби, за службу в Силах спеціальних операцій Збройних Сил, кваліфікацію, кваліфікаційну категорію, виконання функцій державного експерта з питань таємниць, роботу в умовах режимних обмежень, безперервний стаж на шифрувальній роботі, почесні та спортивні звання; доплати за науковий ступінь та за вчене звання; премію; морську винагороду, винагороди за стрибки з парашутом, за розшук, піднімання, розмінування та знешкодження вибухових предметів, тралення і знешкодження мін, за водолазні роботи та за бойове чергування; одноразові грошові допомоги після укладення першого контракту, для оздоровлення, для вирішення соціально-побутових питань, у разі звільнення з військової служби; інші виплати, які здійснюються відповідно до чинного законодавства України.
Установити, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи). Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14. (Постанова КМУ № 704 пункти 2.3.4).
Підпунктом 1 пунктом 6 постанови Кабінету Міністрів України № 704 визначено надати право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання виплачувати, серед іншого, надбавку за вислугу років військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу в розмірах згідно з додатком 16.
В пункті 14 розділу І Порядку № 260 занотовано: грошове забезпечення, не виплачене своєчасно або виплачене в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього.
Пунктом 15 розділу І Порядку № 260 визначено, що грошове забезпечення не виплачується, в тому числі, за час тримання військовослужбовців під вартою чи перебування під цілодобовим домашнім арештом.
Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення. Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
Згідно з вимогами абзацу першого пункту 3 розділу ХХІХ Порядку № 260 передбачено, що виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, щодо яких відповідно до Кримінального процесуального кодексу України застосовано запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою чи домашнього арешту (цілодобово), призупиняється з дня взяття під варту або направлення під цілодобовий домашній арешт до дня повернення до виконання службових обов`язків за посадою.
Судами встановлено, що 09.08.2020 наказом № 227 звільнено ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків за посадою начальника автомобільної служби відділення матеріально-технічного забезпечення у зв`язку із затриманням та триманням під вартою на 72 години (т. 1 а.с. 103). 
Доказів обрання позивачу запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з 08.08.2020 по 10.08.2020 відповідач суду не надав, тому суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що позивачу протиправно не нараховувалося та не виплачувалося грошове забезпечення в період затримання на 72 години відповідно до ст.208 КПК України (що по суті не є запобіжним заходом у вигляді відповідно до вимог ст. 176 КПК України).
Тобто, позивачу протиправно оскарженими наказами було припинено нарахування та виплату грошового забезпечення на час затримання з 08.08.2020 по 11.02.2020. 
Відповідно до вимог абзаців першого та другого пункту 1 розділу ХХІХ Порядку № 260 грошове забезпечення військовослужбовцям, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України усунені від виконання службових обов`язків, відсторонені від виконання службових повноважень або повноважень на посаді, виплачується виходячи з розміру посадового окладу за останньою займаною посадою, окладу за військовим званням і надбавки за вислугу років із дня, наступного після дня усунення від виконання службових обов`язків (відсторонення від виконання службових повноважень або повноважень на посаді), і до дня повернення до виконання службових обов`язків за посадою.
У разі скасування рішення про усунення від виконання службових обов`язків, відсторонення від виконання службових повноважень або повноважень на посаді військовослужбовцям виплачуються щомісячні додаткові види грошового забезпечення, на отримання яких вони втратили право у зв`язку з усуненням (відстороненням) з урахуванням змін у розмірах грошового забезпечення.
Позивач не оскаржує рішення про відсторонення його від виконання обов`язків за посадою - начальника автомобільної служби відділення матеріально-технічного забезпечення, за якою він тимчасово виконував обов`язки перед затриманням, тому суд не досліджує відповідних обставин.  Однак зазначає, що відповідно до вимог абзацу першого пункту 1 розділу ХХІХ Порядку № 260 йому мало бути нараховане за час відсторонення від виконання обов`язків за посадою на підставі наказу командиру № 227 від 09.08.2020. Отже, ненарахування та невиплата позивачу грошового забезпечення з 08.08.2020 по 11.02.2020 є незаконними.
У разі якщо до військовослужбовців обрано інший запобіжний захід, що дозволяв йому виконувати службові обов`язки, визначені командиром військової частини, за період їх виконання з дня прибуття до військової частини і до дня отримання військовою частиною повідомлення суду про набрання вироком законної сили чи закриття кримінального провадження грошове забезпечення виплачується в розмірі окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років   ( абзац  другий  пункту 3 розділу ХХІХ Порядку № 260).
Крім того, відповідно до вимог пункту 2 розділу ХХІХ Порядку № 260 грошове забезпечення військовослужбовцям, які відповідно до Кримінального процесуального кодексу України відсторонені від посад, виплачується в розмірі окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років з дня, наступного після відсторонення від посади, до дня повернення до виконання службових обов`язків за посадою.
З системного аналізу положень пунктів 1-3 розділу ХХІХ Порядку № 260  вбачається, що грошове забезпечення не виплачується військовослужбовцю в повному обсязі  в разі невиконання ним обов`язків за займаною посадою чи виконання їх не в повному обсязі (обсяг службових обов`язків особи щодо якої застосовано інший запобіжний захід, що дозволяє виконувати обов`язки військової служби, відповідно до вимог абзацу другого пункту 3 розділу ХХІХ Порядку № 260 має бути окремо визначено командиром військової частини).
Тобто,   оскільки  позивач в повному обсязі виконував обов`язки за посадою, перебував у складі сил та засобів ООС, постійно перебував на території дислокації військової частини протягом всього часу застосування до нього запобіжного заходу у вигляді не цілодобового домашнього арешту (що визнає і відповідач,  зазначаючи, що окремим наказом командира військової частини не було визначено обсяг обов`язків служби позивача в цей період), тому нарахування та виплата грошового забезпечення в цей період були обмежені позивачу протиправно оскарженими наказами.
Також відповідач не довів правильності застосування ним обмежень виплати грошового забезпечення позивачу за період оплачуваних відпусток з 12.08.2020 по 11.09.2020, оскільки відповідно до вимог абзацу другого пункту 3 розділу ХХІХ Порядку № 260 такі обмеження можуть бути застосовані лише за період виконання визначених командиром обов`язків служби, а відповідно до вимог абзацу першого пункту 9 розділу І Порядку № 260 виплата грошового забезпечення за останніми займаними посадами зберігається за час відряджень, а також надання оплачуваних відповідно до чинного законодавства України відпусток. 
Таким чином відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірності оскаржених наказів.
При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що  належним способом захисту (з урахуванням статусу відповідача як структурного підрозділу юридичної особи)   буде   скасування таких наказів в частині обмеження виплат грошового забезпечення позивачу та зобов`язання нарахувати та виплатити грошове забезпечення в повному обсязі за спірний період з 08.08.2020 по 06.01.2021.
Частиною 3 статті 23 Цивільного кодексу України визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
З аналізу зазначених норм вбачається, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Частиною 1 та 2 статті 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:
1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;
2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;
3) в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до вимог ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
Вирішуючи питання щодо наявності моральних страждань позивача, спричинених прийняттям протиправних рішень Військової частини НОМЕР_1 , якими безпідставно суттєво зменшено його грошове забезпечення, суд  апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що в ході розгляду справи належними доказами підтверджені ті факти, що відповідач всупереч вимогам чинного законодавства нараховував і виплачував позивачу протягом п`яти місяців грошове забезпечення в меншому розмірі ніж мінімальна заробітна плата, визначена Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", не ознайомивши його з підставами такого обмеження, хоча позивач в повному обсязі виконував обов`язки за займаною посадою. Слушними є аргументи позивача, що він як батько малолітньої дитини в цей період не міг забезпечити ні себе ні сім`ю, отже почував себе пригнічено безпорадно, принизливо. 
Отже, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що  належним розміром відшкодування завданої позивачу моральної шкоди  є  5000 гривень, які  має бути стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача. 
Частиною першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
І відповідачем не доведено, що у спірних правовідносинах він діяв правомірно.
Положеннями статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У контексті оцінки доводів касаційної скарги Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду не вбачається.
Керуючись ст. ст. 205, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,  
                                                                             
                                              ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу    Військової частини НОМЕР_1  на рішення  Луганського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2021 р.   –  залишити без задоволення.
Рішення  Військової частини НОМЕР_1  на рішення  Луганського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2021 р.    у справі  № 360/4579/20  – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 
Повне  судове  рішення  складено  8 вересня 2021 року.

Головуючий  суддя                                                                                    Г.М. Міронова                   
                                                                                                                                            
Судді                                                                                                           І.В. Сіваченко

                                                                                                                   Е.Г. Казначеєв