ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
12 липня 2021 року           справа №360/4986/20 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г., Компанієць І.Д., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 04 березня 2021 року в справі № 360/4986/20 (головуючий І інстанції Смішлива Т.В., повний текст складено 04 березня 2021 року в м. Сєвєродонецьк Луганської області) за позовом представника позивача - адвоката Усової Катерини Вікторівни в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Луганській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),-

                                                        ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду із позовною заявою до Головного управління ДПС у Луганській області (далі – відповідач, ГУ ДПС у Луганській області), в якій просив просить визнати протиправною та скасувати податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-56482-52У від 20 серпня 2019 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 15 грудня 2020 року позивачем отримана постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 6068935 про сплату боргу (недоїмки) Ф-56482-52У від 20 серпня 2019 року.
Позивач проживає в Сєвєродонецьку, офіційно працевлаштований, але впродовж кінця 2019 року - першого півріччя 2020 року не отримував жодних документів від відповідача. Тільки після накладення арешту на картковий рахунок позивач дізнався про своє порушене право.
Позивач не звертався до вищих органів відповідача з адміністративної скаргою.
Позивач припинив підприємницьку діяльність як фізична особа-підприємець 03 березня 2020 року, номер запису 23830060003011385, а з 2017 року фактично не здійснював підприємницьку діяльність.
З посиланням на норми Законів України “Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції” та “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування”, позивач вважає вимогу протиправною.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 04 березня 2021 року позов задоволено.
Визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Луганській області № Ф-56482-52У від 20 серпня 2019 року на суму 23785,08 грн.
Здійснено розподіл судових витрат.
Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що позивач перебував за основним місцем обліку у Державній податковій інспекції у м. Сєвєродонецьку Сєвєродонецького управління Головного управління ДПС у Луганській області з 03 липня 2015 року по 03 березня 2020 року, на загальній системі оподаткування.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску, умови та порядок нарахування і сплати, повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України від 08 липня 2010 року № 2464-VI “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” (далі - Закон № 2464-VI).
Пунктом 3-1 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI визначено, що податкові органи — це центральний орган виконавчої влади, що формує податкову і митну політику (в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів, єдиного внеску) та забезпечує її реалізацію (центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику), та його територіальні органи. 
Пунктом 10 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI визначено, що страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок. 
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Згідно облікових даних автоматизованої інформаційної системи “АІС Податковий блок” в інтегрованій картці з єдиного внеску станом на 31 липня 2019 року за позивачем рахувалася заборгованість на загальну суму 23785,08 грн, яка складається з нарахованих сум основного платежу, в тому числі за 2017 рік, з щомісячними нарахуваннями 704,00 грн, на суму 8448,00 грн, за 2018 рік з щоквартальними нарахуваннями в сумі - 2457,18 грн на загальну суму 9828,72 грн та за І-ІІ квартали 2019 року з щоквартальними нарахуваннями в розмірі - 2457,18 грн, на загальну суму 5508,36 грн. Зазначені суми боргу підлягають обов`язковій сплаті згідно Закону № 2464. 
За таких обставин, на підставі частини четвертої статті 25 Закону № 2464-VI відповідачем винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 20 серпня 2019 року форми “Ф” № 56482-52 на загальну суму 23785,08 грн, яку направлено платнику поштою рекомендованим листом на адресу відповідно до реєстраційних даних.
Відповідно до п. 9-4 частини другої розд. VIII “Прикінцеві та перехідні положення” Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, визначені статтею 4 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування”, які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у статті 2 Закону України “Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції”, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України “Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року “Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України” від 14 квітня 2014 року № 405/2014, звільняються від виконання своїх обов`язків, визначених частиною другою статті 6 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування”, на період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану.
З 13 лютого 2020 року пункт 9-4 Розділу VIII “Прикінцеві та перехідні положення” Закону № 2464-VI виключено на підставі Закону України від 14 січня 2020 року № 440-ІХ “Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи”. 
Закон № 440-ІХ набув чинності 13 лютого 2020 року. 
Відповідно, позивач повинен виконували покладені на нього обов`язки зі сплати єдиного соціального внеску відповідно до положень Закону № 2464-VI, який па теперішній час не містить положень щодо звільнення позивача від виконання обов`язків, встановлених статтею 6 цього Закону.
Згідно з відомостями з державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДПС України про суми виплачених доходів позивач протягом 2017-2019 років не отримував доходи перебуваючи в статусі найманого працівника, відповідно роботодавцем за нього не сплачувався єдиний соціальний внесок.
Таким чином посилання позивача на те, що впродовж 2017-2019 років він був найманим працівником і на цій підставі він звільнений від сплати єдиного соціального внеску є невірним і не може бути взятий до уваги при розгляді даної справи.
Оскаржувану вимогу на загальну суму 23785,08 грн направлено платнику поштою рекомендованим листом на адресу відповідно до реєстраційних даних, та вважається вручено, згідно поштового повідомлення 04 жовтня 2019 року.
Позивач у позовній заяві також вказав саме адресу, на яку йому була надіслана вимога, а саме: АДРЕСА_1 , з чого вбачається, що місце проживання позивачем за даний час не змінювалося.
Аналіз податкового законодавства свідчить про те, що вимога повинна бути надіслана за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням. Додаткових вимог до надсилання податкової вимоги податкове законодавство не містить. Жодна норма податкового законодавства не зобов`язує податковий орган здійснювати заходи для з`ясування причин невручення податкової вимоги, чи для вжиття додаткових заходів щодо вручення податкової вимоги. На контролюючий орган не  покладається обов`язок щодо вручення чи з`ясування причин невручення платнику поштового відправлення.
Справа розглянута у порядку письмовому провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшов наступних висновків.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено таке.
ОСОБА_1 був зареєстрований з 03 липня 2015 року як фізична особа-підприємець за номером 23830000000011385 та перебував на податковому обліку в Сєвєродонецького управління ДПІ у м. Сєвєродонецьку Головного управління ДПС у Луганській області за номером 121415093283, з 03 березня 2020 року припинив підприємницьку діяльність за принципом мовчазної згоди, але не знятий з обліку (а.с. 8, 9, 59).
Згідно з даними інтегрованої картки за кодом класифікації доходів бюджету 71040000 (для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб які провадять незалежну професійну діяльність) за позивачем рахується податковий борг у сумі 31371,56 грн станом на 31 грудня 2020 року, станом на 31 липня 2019 року за позивач рахувався податковий борг в сумі 23785,08 грн (а.с. 55).
20 серпня 2019 року відповідачем сформовано та направлено позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-56482-52У від 20 серпня 2019 року в якій зазначено, що сума боргу позивача станом на 31 липня 2019 року становить 23785,08 грн, у тому числі, недоїмка – 23785,08 грн (а.с. 10, 56).
Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення 04 січня 2021 року спірна вимога повернулась до податкового органу у зв`язку з закінченням терміну зберігання (а.с. 56-57).
21 листопада 2020 року відповідач звернувся до Сєвєродонецького міського відділу Державної виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження (а.с. 32).
Державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 22 листопада 2019 року ВП № 60689359 (а.с. 6, 34).
В матеріалах справи відсутні достовірні докази щодо дати отримання позивачем спірної вимоги, а сам позивач наполягає на тому, що оскаржувану вимогу він отримав 15 грудня 2020 року, що не спростовано відповідачем.
Вважаючи дії податкового органу таким, що не відповідають чинному законодавству, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Поновляючи ОСОБА_1 строк звернення до суду з цим позовом, суд першої інстанції зазначив, що причини пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду є поважними, оскільки достеменно про порушення своїх прав відповідачем позивач дізнався лише в грудні 2020 року. 
Розглянувши заперечення апелянта щодо поновлення позивачу строку звернення до суду в сукупності з матеріалами справи, нормами чинного процесуального законодавства, керуючись принципом верховенства права, суд апеляційної інстанції вважає вказані висновки обґрунтованими, у зв`язку із чим заперечення апелянта не підлягають задоволенню.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон № 2464-VI.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок (пункт 10 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI).
Відповідно до абзаців першого, другого пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Згідно з абзацом першим пункту 1 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України “Про оплату праці”, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Платник єдиного внеску зобов`язаний подавати звітність та сплачувати до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі надсилання звітності поштою вона вважається поданою в день отримання відділенням поштового зв`язку від платника єдиного внеску поштового відправлення із звітністю (пункт 4 частини другої статті 6 Закону № 2464-VI).
Відповідно до частини другої, третьої  статті 9 Закону № 2464-VI обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього  Закону  нараховується єдиний внесок.
Обчислення єдиного внеску податковими органами у випадках, передбачених цим  Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до податкових органів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Виходячи із положень абзаців третього та п`ятого частини восьмої статті 9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до податкового органу (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.
Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (частина дванадцята  статті 9 Закону № 2464-VІ).
Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що платники єдиного внеску у розумінні норм Закону № 2464-VI зобов`язані подавати звітність із визначенням суми виплат (доходу), на які (який) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок, нараховувати та своєчасно сплачувати єдиний внесок.
Суд вважає за необхідне зауважити, що неподання контролюючому органу звітності за єдиним внеском та невиконання у такий спосіб встановленого Законом № 2464-VI обов`язку не нівелює зміст та обсяг зобов`язання платника щодо належної сплати єдиного внеску та не має наслідком його невиконання.
Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом № 2464-VI, регламентує Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року № 449 (далі - Інструкція № 449).
Пунктом 5 розділу IV Інструкції № 449 визначено, що обчислення єдиного внеску податковими органами здійснюється на підставі актів документальної перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що містить відомості про суми нарахованого єдиного внеску, яка подається до податкових органів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суму виплат (доходу), на які нараховується єдиний внесок.
Заходи впливу та стягнення визначені статтею 25 Закону № 2464-VI.
Абзацом першим частини четвертої статті 25 Закону № 2464-VI передбачено, що контролюючий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена податковим органом у випадках, передбачених цим Законом.
У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з податковим органом шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку (абзац п`ятий частини четвертої статті 25 Закону № 2464-VI).
З вищевикладеного слідує, що за загальними правилами податковий орган, у разі наявності недоїмки у платника єдиного внеску, надсилає такому платнику вимогу про сплату боргу.
За рахунок сум, що надходять від платника єдиного внеску або від державної виконавчої служби, погашаються суми недоїмки, штрафних санкцій та пені у порядку календарної черговості їх виникнення. У разі якщо платник має несплачену суму недоїмки, штрафів та пені, сплачені ним суми єдиного внеску зараховуються в рахунок сплати недоїмки, штрафів та пені у порядку календарної черговості їх виникнення (частина шоста статті 25 Закону № 2464-VI).
Відповідно до пункту 3 розділу VI Інструкції № 449 податкові органи надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо:
дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску податковими органами;
платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;
платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.
У випадку, передбаченому абзацом другим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) приймається відповідним податковим органом протягом 15 робочих днів з дня, що настає за днем вручення платнику акта перевірки, а за наявності заперечень платника єдиного внеску до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки.
Згідно з пункту 3 розділу VІ  Інструкції № 449 (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень.
Абзацом 1 пункту 4 розділу VІ  Інструкції № 449 передбачено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).
Отже, у разі наявності у платника на кінець календарного місяця недоїмки зі сплати єдиного внеску податковий орган на підставі даних звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи контролюючого органу формує та надсилає (вручає) платнику вимогу про сплату боргу (недоїмки) на суму такої недоїмки.
Надаючи правової оцінки доводам позивача щодо визначення недоїмки за єдиним внеском виключно на підставі акта перевірки суд звертає увагу, що положеннями законодавства не передбачено обов`язкової та єдиної умови для формування вимоги (у разі наявності у платника на кінець календарного місяця недоїмки) проведення перевірки та складення за її результатами відповідного акту. 
Пунктом 3 розділу VІ Інструкції № 449 передбачено 10-денний строк для прийняття вимоги про сплату боргу (недоїмки) після вручення платнику акта перевірки виключно у випадку, коли виявлені у ході документальної перевірки дані свідчать про порушення платником нарахування єдиного внеску, що утворює самостійні підстави для донарахування податковими органами сум єдиного внеску.
Аналогічних правових висновків про те, що проведення перевірки та складення акту перевірки не є обов`язковою передумовою прийняття контролюючим органом вимоги про сплату недоїмки за єдиним внеском, дійшов Верховний Суд у постановах від 11 вересня 2018 року у справі № 826/11623/16, від 10 грудня 2019 року у справі № 826/25425/15.
Разом з тим, Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року “Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України” та розпочато проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.
02 вересня 2014 року Верховною Радою України прийнято Закон України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII “Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції” (далі - Закон № 1669-VII), який визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення.
Статтею 1 Закону № 1669-VII встановлено, що:
період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України “Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року “Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України” від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України;
територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України “Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року “Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України” від 14 квітня 2014 року № 405/2014.
Згідно з абзацом третім пункту 5 статті 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1669-VII перелік населених пунктів, на території яких здійснюється антитерористична операція, визначається Кабінетом Міністрів України.
Підпунктом “б” підпункту 8 пункту 4 статті 11 “Прикінцеві та перехідні положення” Закону № 1669-VII внесено зміни до Закону № 2464-VI, а саме розділ VIII “Прикінцеві та перехідні положення” доповнено пунктом 9-3 (який згідно з Законом України від 02 березня 2015 року № 219-VІІІ перейменований в пункт 9-4) такого змісту:
“9-4. Платники єдиного внеску, визначені статтею 4 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування”, які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у статті 2 Закону України “Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції”, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України “Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року “Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України” від 14 квітня 2014 року № 405/2014, звільняються від виконання своїх обов`язків, визначених частиною другою статті 6 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування”, на період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану.
Підставою для такого звільнення є заява платника єдиного внеску, яка подається ним до органу доходів і зборів за основним місцем обліку або за місцем його тимчасового проживання у довільній формі не пізніше тридцяти календарних днів, наступних за днем закінчення антитерористичної операції.
Відповідальність, штрафні та фінансові санкції, передбачені цим Законом за невиконання обов`язків платника єдиного внеску в період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції, до платників єдиного внеску, зазначених у цьому пункті, не застосовуються”.
З 13 лютого 2020 року пункт 9-4 Розділу VIII “Прикінцеві та перехідні положення” Закону № 2464 виключено на підставі Закону України від 14 січня 2020 року № 440-IX “Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи”.
Отже, пункт 9-4 Розділу VIII “Прикінцеві та перехідні положення” Закону № 2464 був чинним до 12 лютого 2020 року включно, а тому повинен бути застосований судом до спірних правовідносин, які виникли станом на час винесення оскаржуваної вимоги №Ф-56482-52У від 20 серпня 2019 року.
Відповідно до рішення Конституційного суду України від 13 травня 1997 року №1-рп/1999 за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
З аналізу зазначених норм чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства слідує, що до 13 лютого 2020 року платники єдиного внеску звільнялись від обов`язків щодо своєчасної сплати самостійно нарахованих зобов`язань з ЄСВ за період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції.
Суд зауважує, що платники єдиного внеску звільнялись від виконання своїх обов`язків, визначених частиною другою статті 6 Закону № 2464, на підставі прямої норми Закону без встановлення додаткових умов, зокрема, отримання сертифікату (висновку) Торгово-промислової палати України. Отримання сертифікату (висновку) Торгово-промислової палати України було та є додатковою умовою звільнення від відповідальності для інших зобов`язань.
Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р “Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України” м. Сєвєродонецьк увійшло до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.
З правового аналізу наведених законодавчих норм слідує, що до 13 лютого 2020 року факт перебування платника єдиного внеску на обліку в податкових органах, розташованих на території населених пунктів, де проводиться антитерористична операція, був підставою для звільнення платників єдиного внеску як від виконання своїх обов`язків, визначених частиною другою статті 6 Закону № 2464-VІ, так і від відповідальності за невиконання вимог законодавства щодо його вчасної сплати. 
При цьому, вказані норми не скасовували обов`язків платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених статтею 9 Закону № 2464, а надавали можливість на період антитерористичної операції не виконувати їх у встановлені строки (своєчасно) та в повному обсязі, що було підставою для зупинення застосування до таких платників заходів впливу, стягнення і відповідальності за порушення цього Закону.
Отже, з 14 квітня 2014 року по 12 лютого 2020 року включно в силу положень абзаців першого, третього пункту 9-4 розділу VIII “Прикінцеві та перехідні положення” Закону № 2464-VІ контролюючий орган не мав правових підстав для застосування до платників єдиного внеску, які перебувають на обліку в контролюючих органах, розташованих на території населених пунктів, де проводилася антитерористична операція, заходів впливу у вигляді формування та надіслання вимоги про сплату боргу (недоїмки), оскільки вимога є виконавчим документом, та на її підставі можливо проведення примусових виконавчих дій зі стягнення недоїмки.
Крім того, слід зазначити, що оскаржуване рішення податковим органом прийнято з посиланням на статтю 25 Закону № 2464-VІ, абзацом другим частини першої якої визначено, що положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок. Оскільки, як вже зазначено, позивач з 14 квітня 2014 року по 12 лютого 2020 року включно внаслідок перебування на обліку у контролюючого органу, розташованого на території проведення антитерористичної операції, був звільнений від обов`язків платника єдиного внеску, відповідач був позбавлений можливості застосовувати заходи впливу та стягнення до такого платника.
Наявність заборони у застосуванні до позивача заходів впливу та стягнення, визначених статтею 25 Закону № 2464-VІ, за невиконання обов`язків платника єдиного внеску на період проведення антитерористичної операції, унеможливлює й формування та направлення позивачу вимоги про сплату боргу за цей період (з 14 квітня 2014 року по 12 лютого 2020 року).
Оскільки судом встановлено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-56482-52У від 20 серпня 2019 року повністю охоплює період, в якому позивач був звільнений від виконання обов`язків платника єдиного внеску, суд дійшов висновку, що станом на 20 серпня 2019 року відповідач не мав повноважень формувати та направляти позивачу таку вимогу.
Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 812/1389/16, від 10 грудня 2019 року у справі № 805/1588/16-а, від 18 грудня 2019 року у справі № 805/2007/17-а, від 06 лютого 2020 року у справі № 812/1281/17.
За таких обставин, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції, що вимога відповідача про сплату боргу (недоїмки) № Ф-56482-52У від 20 серпня 2019 року не відповідає критеріям правомірності, закріпленим у частині другій статті 2 КАС України, та підлягає скасуванню.
Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому вона підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статями 139, 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 04 березня 2021 року в справі № 360/4986/20 – залишити без задоволення.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 04 березня 2021 року в справі № 360/4986/20 – залишити без змін.
Повний текст судового рішення складено та підписано 12 липня 2021 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів                                                                      А. В. Гайдар 

                                                                                          Е. Г. Казначеєв

                                                                                          І. Д. Компанієць