Ухвала
 
28 липня 2021 року
м. Київ
 
справа № 367/3799/17
провадження № 61-22930св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М.,
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач),  Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу адвоката Осипенка Вадима Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 21 серпня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року,
ВСТАНОВИВ:
У червні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» (далі - ТОВ «Аверс-Сіті») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Позовна заява мотивована тим, що ТОВ «Аверс-Сіті» є замовником будівництва Житлового комплексу «Коцюбинський» за адресою: Київська область, місто Ірпінь, смт Коцюбинське, вул. Пономарьова, 26. Позивач вказував, що 18 березня 2011 житловий будинок АДРЕСА_1 був введений в експлуатацію, а 09 червня 2011 року рішенням Коцюбинської селищної ради Київської області було присвоєно поштову адресу житловому будинку № 2 та доручено Комунальному підприємству «Ірпінське бюро технічної інвентаризації» оформити й видати свідоцтва про право власності ТОВ «Аверс-Сіті» на квартири за адресою: АДРЕСА_4 .
Зазначав, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17 липня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 08 жовтня 2013 року, задоволено позов ОСОБА_4 та визнано за нею право власності на нежитлові приміщення АДРЕСА_4 . 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 лютого 2014 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 липня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 08 жовтня 2013 року, скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. При новому розгляді рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 16 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 травня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено повністю. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 16 квітня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 травня 2017 року, скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. У подальшому рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 18 червня 2015 року позовну заяву ОСОБА_4 залишено без задоволення. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 16 липня 2015 року було відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18 червня 2015 року.
Позивач зазначав, що 05 квітня 2017 року йому стало відомо, що 27 грудня 2013 року ОСОБА_4 зареєструвала за собою право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_5 на підставі рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 липня 2013 року. 
28 грудня 2013 року ОСОБА_4 згідно з нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу відчужила зазначене нежитлове приміщення ОСОБА_2 та згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 жовтня 2017 року власником спірного нежитлового приміщення є відповідач ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 30 травня 2017 року.
Позивач зазначав, що ТОВ «Аверс-Сіті» є власником нежитлового приміщення № 172 на АДРЕСА_4 , оскільки є замовником об`єкта будівництва. Вказане нерухоме майно вибуло з власності ТОВ «Аверс-сіті» не з його волі, а шляхом реєстрації права власності за ОСОБА_4 на підставі рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 липня 2013 року, яке в подальшому було скасоване. Тому вважав, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не мали права розпоряджатись цим нерухомим майном, а тому воно підлягає витребування з незаконного володіння останнього набувача - ОСОБА_1 на користь позивача відповідно статті 388 ЦК України. 
Позивач з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив витребувати у ОСОБА_1 на свою користь об`єкт нерухомого майна: нежитлове приміщення № 172, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 258078232109, загальною площею 57,2 кв. м.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 21 серпня 2019 року позов задоволено.
Витребувано у ОСОБА_1 на користь ТОВ «Аверс-Сіті» об`єкт нерухомості: нежитлове приміщення № 172, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 258078232109, загальною площею 57,2 кв. м.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Аверс-Сіті» судові витрати в сумі 1 600,00 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірне нежитлове приміщення вибуло з власності ТОВ «Аверс-Сіті» не з його волі, а шляхом реєстрації права власності за ОСОБА_4 на підставі рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 липня 2013 року, яке було скасовано 26 лютого 2014 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, а тому є підстави для витребування із чужого незаконного володіння останнього набувача ОСОБА_1 на користь ТОВ «Аверс-Сіті» спірного об`єкту нерухомості.
Постановою Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Осипенка В. Ю. залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що при вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2019 року до Верховного Суду, адвокат Осипенко В. Ю. в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.
Ухвалою Верховного Суду від 26 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу з суду першої інстанції, надіслано учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено їм право подати відзив на касаційні скарги. 
У лютому 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 14 липня 2021 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження в складі п`яти суддів за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи. 
Касаційна скарга мотивована тим, що право власності відповідача на нерухоме майно не оскаржено та відсутнє рішення про скасування державної реєстрації її права власності; приміщення буде витребувано у законного власника, а право власності згідно з вимогами статті 321 ЦК України є непорушним.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Відповідно до пункту 2 розділу II «Перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
На підставі пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 16 грудня 2020 року справа № 461/12525/15-ц за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Першої Львівської державної нотаріальної контори, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , Львівське комунальне підприємство «Центральне», - про визнання спадщини відумерлою, визнання свідоцтва про право на спадщину за законом і договору купівлі-продажу квартири недійсними, скасування рішень про державну реєстрацію права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦПК України.
Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Такий правовий висновок викладений у численних постановах Верховного Суду України: від 24 червня 2015 року у справі № 6-251цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16 та від 18 січня 2017 року у справі № 6-2776цс16.
Разом із тим, у статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Крім того, у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18) та від 18 березня 2020 року у справі 199/7375/16-ц (провадження № 61-35744св18) Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду, посилаючись на те, що конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар, дійшов висновку про те, що задоволення віндикаційного позову і витребування спірної нерухомості у добросовісного набувача на користь міської ради призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції
З огляду на викладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступлення від правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду України: від 24 червня 2015 року у справі № 6-251цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16 та від 18 січня 2017 року у справі № 6-2776цс16.
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 02 березня 2021 року справу № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) прийнято до розгляду.
У справі, яка переглядається, правовідносини є подібними з тим, що є предметом спору у справі № 461/12525/15-ц, оскільки вирішення спору залежить від вирішення виключної правової проблеми для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики щодо збалансування прав попереднього та нового власників майна з урахуванням приписів статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції, відповідної практики Європейського суду з прав людини.
За таких обставин, з огляду на пункт 10 частини першої статті 252 ЦПК України, Верховний Суд вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №  461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20).
Керуючись пунктом 10 частини першої статті 252, пунктом 14 частини першої статті 253, статтями 260, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Зупинити касаційне провадження у справі № 367/3799/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку справи № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20).
Ухвала оскарженню не підлягає.
  Головуючий  	  І. М. Фаловська	
  Судді:	  В. М. Ігнатенко     С. О. Карпенко     С. Ю. Мартєв      В. А. Стрільчук