П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/8896/20 
 Головуючий суддя 1-ої інстанції - Горовенко А.В.   
 Суддя-доповідач -  Шидловський В.Б.   
06 вересня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Шидловського В.Б. 
суддів:  Боровицького О. А.  Матохнюка Д.Б. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 14 травня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Житомирської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності та стягнення вихідної допомоги, 
В С Т А Н О В И В :
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Прокуратури Житомирської області щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні ОСОБА_1 ;
- стягнути з Прокуратури Житомирської області на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 56809,39 грн.
В обґрунтування заявленого позову зазначив, що наказом від 28.04.2020 № 94к позивача звільнено з посади прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури прокуратури Житомирської області на підставі пункту 9 частини першої  статті 51 Закону України "Про прокуратуру", однак при звільненні протиправно ненараховано та невиплачено передбачену статтею 44 КЗпП України вихідну допомогу при звільненні. Позивач за захистом своїх прав звернувся до суду з даним позовом.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 14 травня 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював в органах прокуратури Житомирської області на різних посадах з 02.08.2009 по 30.04.2020.
Відповідно до наказу Прокуратури Житомирської області від 28.04.2020 № 94к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури Житомирської області та органів
прокуратури Житомирської області на підставі пункту 9 частини першої  статті 51 Закону № 1697-VII з 30.04.2020 (а.с.13).
Цим же наказом зобов`язано відділ фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури області провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні позивачу виплати при звільненні.
Згідно з наданою Прокуратурою Житомирської області довідкою за вих. №18-46вих-20 від 12.05.2020 ОСОБА_1 вихідна допомога передбачена ст.44 КЗпП України не нараховувалась (а.с.18).
Окрім того, згідно з інформацією, зазначеною у розрахунковому листі за 2020 рік, при проведенні з позивачем розрахунку при звільненні, Прокуратурою Житомирської області, вихідна допомога не виплачувалась (а.с.16).
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплату вихідної допомоги при звільненні, у розмірі середнього місячного заробітку, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати виплачується у разі звільнення з посади, однак враховуючи скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на посаді, ОСОБА_1 на момент винесення рішення суду у даній справі, вважається поновленим на посаді, а тому підстави для виплати позивачу вихідної допомоги при звільненні в будь-якому випадку відсутні, оскільки поновлення на посаді і виплата вихідної допомоги при звільненні є взаємовиключними вимогами.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією та законами України.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі - Закон №1697-VII, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно зі статтею 4 Закону № 1697-VII організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-ІХ (далі - Закон №113-ІХ, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, такого змісту: «на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження».
Статтею 40 КЗпП України визначено порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.
За змістом пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, серед іншого, у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною четвертою статті 40 КЗпП України визначено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Законом №113-ІХ доповнено статтю 40 КЗпП України частиною п`ятою такого змісту: "Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус".
Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Колегія суддів погоджується із тим, що норми  Закону № 1697-VII  є пріоритетними перед нормами  Кодексу законів про працю України, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального  закону  не врегульовані спірні правовідносини або коли про застосування приписів трудового законодавства прямо йдеться у спеціальному законі.
Порядок розгляду трудових спорів деяких категорій працівників визначено статтею 222 Кодексу законів про працю України, в якій зазначено, що особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.
Отже, особливості розгляду трудових спорів зокрема, питання проходження служби в органах прокуратури, звільнення з неї, права і обов`язки прокурорів, їх соціальні гарантії регулюються  Законом № 1697-VII.
Норми  Закону № 1697-VII, які визначають умови і підстави звільнення прокурора з посади, є спеціальними по відношенню до інших нормативних актів, у тому числі  Кодексу законів про працю України. Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального  Закону  не врегульовані спірні правовідносини, або коли про застосування приписів трудового законодавства прямо йдеться у спеціальному законі.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.01.2018 у справі № 820/1119/16, від 17.10.2018 у справі № 823/276/16 та від 26.11.2019 № 824/19/16-а.
Верховним Судом у постанові 05.12.2019 року у справі № 804/7399/16 висловлено правову позицію, що згідно з пунктом 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII однією з умов звільнення прокурора з посади є ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Разом із тим, не виключається звільнення прокурорів за правилами  Кодексу законів про працю України  у випадках, коли підстави звільнення є загальними, передбаченими законодавством про працю. У такому разі роботодавцем мають бути дотримані і гарантії при звільненні, передбачені трудовим законодавством.
При цьому,  Закон України “Про прокуратуру”  в редакції від 05.11.1991 року, у тому числі частина перша статті 46-2, якою передбачалось звільнення прокурорів за  КЗпП України, втратив чинність 15.07.2015  на підставі підпункту 1 пункту 3  розділу XII Закону України “Про прокуратуру” від 14.10.2014 року № 1697-VII, а тому на час звільнення позивача правові підстави для застосування до правовідносин, які виникли між сторонами,  Закону України “Про прокуратуру” від 05.11.1991   були відсутні.
На момент звільнення позивача набрав чинності Закон України від 19.09.2019 року №187-ІХ “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури” з наступними змінами, пунктом 2 частини першої якого доповнено  статтю 40 КЗпП України  частиною п`ятою такого змісту: “Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього  Кодексу, встановлюються  законом, що регулює їхній статус”.
Дана правова норма вказує на пріоритетність спеціального  закону  перед нормами  КЗпП України  у випадку звільнення окремих категорій працівників з підстав, визначених частиною першою  статті 40 КЗпП.
В рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої  статті 58 Конституції України  (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999р. №1-рп/99 зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той  закон  або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Колегія суддів зазначає, що Позивача звільнено 30.04.2020 на підставі п.9 ч.1 статті 51 Закону № 1697-VII. Тобто звільнення позивача здійснено виключно з підстави, визначеної Законом №1697-VII, а цей  Закон  не передбачає виплати вихідної допомоги у разі звільнення з підстав, визначених пунктом 9 частини першої  статті 51 Закону № 1697-VII.
Випадки виплати вихідної допомоги при припиненні трудового договору визначені статтею 44 Кодексу законів про працю України, положеннями якої, серед іншого, визначено, що виплата вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку передбачена при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункту 6 статті  36  та пунктах 1, 2 і 6 статті  40  цього  Кодексу.
Крім того,  стаття 44 КЗпП України  не передбачає можливості виплати вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку працівникові у разі припинення трудового договору на підставі пункту 9 частини першої  статті 5 Закону України “Про прокуратуру”.
Отже, умовою виплати працівникові вихідної допомоги за  статтею 44 Кодексу законів про працю України  є звільнення працівника виключно з визначених цією статтею підстав. Однак, як зазначено вище, позивач звільнений з підстави, встановленої пунктом 9 частини першої  статті 51 Закону № 1697-VII.
Оскільки позивача звільнено з підстав та в порядку, передбачених  Законом № 1697-VII, якими не передбачено виплату вихідної допомоги при звільненні, позивач не набув права на її отримання.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2020 року у справі №240/7290/20, яке згідно з постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17.03.2021 залишено без змін, позов ОСОБА_1 задоволено частково, зокрема: визнано протиправним та скасовано наказ №94к від 28.04.2020 про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури прокуратури Житомирської області та органів прокуратури Житомирської області та поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури прокуратури Житомирської області та органів прокуратури Житомирської області з 01.05.2020.
Слід наголосити, що вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати виплачується у разі законного звільнення з посади, однак враховуючи скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на посаді, ОСОБА_1 на момент винесення рішення суду у даній справі, вважається поновленим на посаді.
Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду висвітлену у постанові від 31.03.2021 у справі № 320/2449/20, оскільки у даній справі звільнення працівника було законним.
З урахуванням зазначених обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що підстави для виплати позивачу вихідної допомоги при звільненні в будь-якому випадку відсутні, оскільки поновлення на посаді і виплата вихідної допомоги при звільненні є взаємовиключними вимогами.

Щодо посилання апелянта на те, що при прийнятті рішення про відмову у задоволенні позову про стягнення вихідної допомоги, суд зазначив як відповідача прокуратуру Житомирської області, а не Житомирську обласну прокуратуру, колегія суддів зазначає наступне.
Позивач працював та був звільнений саме з прокуратури Житомирської області. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2020 року у справі №240/7290/20 позивача поновлено на роботі також у прокуратурі Житомирської області. 
Позов про стягнення вихідної допомоги при звільнення позивачем заявлено також до прокуратури Житомирської області. Будь-яких доказів того, що позивач перебував у трудових відносинах із Житомирською обласною прокуратурою матеріали справи не містять.
За таких обставин у суду першої інстанції не було правових підстав зазначати вдповідачем Житомирську обласну прокуратуру.
Доводи викладені в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують.
За змістом частини першої статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального  права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги  висновків суду не спростовують,  то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 14 травня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.
          
Головуючий	 	 	Шидловський В.Б.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Боровицький О. А.    Матохнюк Д.Б.